Přeložila:

EVA BROŽOVÁ

Karen Swan: Španělský slib

Vydání první

Copyright © Karen Swan 2019

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2457. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Spanish Promise vydaného

nakladatelstvím Macmillan an imprint of Pan Macmillan, Londýn

v roce 2019

Český překlad © 2021 Eva Brožová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2021 Martina Černá

Přebal a vazba © 2021 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1659-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1660-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Karen Swan

Španělský slib

Pro Trish

S láskou a vděčností, že poskytla autorce

při psaní této knihy tak krásný výhled.

„Skutečný voják nebojuje proto, že nenávidí to,

co je před ním, ale proto, že miluje to, co je za ním.“

G. K. Chesterton

Úvod

Madrid, březen 1937

Opětoval její pohled, oči mu zářily jako černé hvězdy, jeho horké ruce na jejích, jak tam stáli spojení. Ve tmě poblikávala pouze jediná svíčka a na obličej jim dopadalo její bledé světlo; nic víc nemohli riskovat ze strachu, že je z ulice někdo zahlédne.

„… mocí mi svěřenou vás teď prohlašuji za muže a ženu.“

Šťastně se usmála. Hotovo? On je její a ona jeho? Udělal krok dopředu, vzal její tvář do dlaní a díval se na ni, jako by mu ji seslalo samo nebe. „Budu tě vždycky milovat a chránit,“ pronesl s tichou naléhavostí.

„A já tebe.“

Políbil ji, ten něžný dotek jeho rtů v ní zmáčkl tlačítko a probral ji. Už se nemusí bát. Strávili spolu pouhé tři dny a čtyři noci, ale už věděla, že s ním po boku dokáže všechno zvládnout. Jejich láska byla zuřivější než jakákoli válka, a když se teď podívala na oblohu, nebylo to ze strachu před bombami, ale aby pozorovala ptáky, spatřila duhu, vyhlížela padající hvězdu.

Všechny vylekalo cinknutí kovu o kov, jako by se odsunula západka na dveřích.

„Co to bylo?“ zašeptal duchovní a chvatně se rozhlédl.

Nikdo neodpověděl, místo toho zaslechli náhlý, typický zvuk běžících nohou; téměř nehlučný, přesto slyšitelný. Muži k ní instinktivně přistoupili, pátrali v oknech po známkách světel, lan, střel, oba sáhli do opasku pro pistoli a mířili odjištěnou zbraní do temných koutů kaple. V téhle době byl každý vojákem – hokynář, truhlář, kovář i kněz.

Vyčkávali, ale všude panovalo ticho. Že by nebezpečí pominulo? Bylo tak nepravděpodobné uvěřit, že to mohlo být hrající si dítě?

Ano.

„Rychle, tudy,“ zašeptal její čerstvý manžel, popadl ji za zápěstí a vlekl ji k zadní části chrámové lodi tak rychle, že se nohama skoro nedotýkala země. „Schovej se za presbytář,“ nařídil jí a drsně ji strčil za obrovskou vyřezávanou konstrukci z mahagonového dřeva, něha předchozího okamžiku již zapomenutá kvůli válce. Přikrčila se za zástěnou a on se s namířenou pistolí plížil zpátky k oltáři. Nechtěla, aby ji opustil, ale připomněla si, že má vojenský výcvik, takže se dokáže pohybovat jako kočka, tiše a jistě. Ztěžka dýchala, jak jí proudil do žil adrenalin, a pokoušela se uklidnit. Zavřela oči a snažila se nemyslet na nebezpečí, které se krade po kapli a obkličuje je.

Tamhle! Když to zaslechla, tiché, jediné cvaknutí natahovaného úderníku, prudce otevřela oči. Divoce se rozhlédla, a jakmile spatřila východní dveře, zbledla. Měly být zajištěné – cestou dovnitř se o to skutečně pokusili, ale v touze být co nejdřív svoji se konec jezdce stěží dotýkal zástrčky.

Vynořila se z úkrytu a rozběhla se k nim, ani se nestačila přikrčit. S rychlostí rostla i její hrůza, když spatřila, jak se tenká škvíra mezi dveřmi začíná rozšiřovat. Zvětšovat…

„Ne!“ Její výkřik ji popohnal, už se jich skoro dotýkala, ale když se vrhla dopředu, najednou se dveře rozlétly. Cítila, jak letí vzduchem, a kolem uší jí hvízdaly výstřely. Ale než svět kolem ní potemněl, spatřila jeho tvář a v hlavě se jí zformovala jediná myšlenka.

„Ty.“

Kapitola první

Canary Wharf, Londýn, 9. července 2018

„Pánové. Paní Fairfaxová. Máme problém.“

Charlotta sledovala, jak se prezident banky tiše blíží po luxusním koberci. Posadil se do čela stolu a přes dlouhou desku z masivního ořechu si změřil členy svého vrcholového vedení. Blesklo jí hlavou, že mu to musí připadat jako zrcadlová síň v zábavním parku: řada stejných tmavomodrých obleků a krátkých sestřihů, které se táhnou až na konec, roztažená stehna a velké ruce na stole. Tohle schéma narušovala jen ona – dlouhé tmavé vlasy stažené stuhou od Chanelu do nízkého culíku, decentně naleštěné nehty, úzká ramena, hnědošedé šaty.

„Carlos Mendoza.“

Tohle jméno znala dokonce i ona. Nemusela tu být zaměstnaná, aby věděla, že jde o jednoho z největších klientů firmy, což něco vypovídalo o privátní bance, která se věnovala pouze jednotlivcům s čistým jměním nejméně třicet milionů amerických dolarů. Rodina s jedním nebo dvěma vévodskými tituly patřila ke španělské aristokracii a vlastnila rozlehlé pozemky v Andalusii. Před mnoha generacemi vydělala spoustu peněz chovem bojových býků a během let diverzifikovala své podnikání do velkoplošného ovocnářství, investic do nemovitostí a v poslední době do zdravotnické technologie. Vzhledem k tomu, že před několika měsíci četla o Mendozových článek v odborném tisku, si vybavila, že se hodnota jejich majetku pohybuje kolem sedmi set padesáti milionů liber.

„Právě mi volal jeho syn Mateo. Bohužel, Carlos Mendoza umírá. Čtvrté stadium rakoviny slinivky břišní.“ Mlaskl, aby naznačil lítost, ale Charlotta slyšela i podtext: jeho umírání se jim jistým způsobem nehodilo.

Hugh Farrer se zabořil do křesla v čele stolu a zadíval se na ně. V pouhých čtyřiapadesáti letech byl nejmladším prezidentem v historii téhle banky a také nejnemilosrdnějším. Během těch dvaceti osmi měsíců, co banku řídil, se výnosy zvýšily o třetinu, ale mělo to nepříjemné důsledky: o jednadvacet procent snížil počet zaměstnanců, uzavřel čtyři pobočky v Evropě a soustředil činnost do jejich ústředí tady v Londýně.

„Lékaři mu dávají měsíc života, nanejvýš šest týdnů, takže nemáme moc času.“

My? Charlotta si všimla, jak záda podél stolu při těch slovech lehce ztuhla, jako by je někdo ovládal najednou. Naklonila hlavu na stranu, pozorovala a čekala.

Farrer se podrážděně nadechl. „V pátek večer utrpěl Carlos minimrtvici. Právě teď leží v nemocnici, a jak jsem pochopil, je stále v bezvědomí. Doktoři jsou opatrně optimističtí, že se z toho zotaví – nebo že dojde aspoň k částečnému zlepšení. Když se však Mateo v téhle kritické situaci ujal řízení firmy místo svého otce, jak bylo vždycky zvykem, zjistil, že se starý pán chystá darovat veškerý svůj majetek jisté Marině Quincyové.“

Farrer nechal to jméno vsáknout do stěn a postupně si jednoho po druhém změřil, jako když klavírista přejede rukou po klávesách. Marina Quincyová. Marina Quincyová. Jenže tohle nebylo jméno, které má zřejmá pojítka – žádný Rockefeller nebo Rothschild, Spencer nebo Goldsmith. Nebyla Někdo, jméno, které by měli automaticky znát. Neblikala zelená světla, aby byl ten pokyn okamžitě jasný.

„Mateo o ní nikdy neslyšel. Očekáváme kompletní zprávu, ale právě teď víme jen to, že je jí pětačtyřicet a pracuje v jedné madridské kavárně,“ dodal Farrer.

Pětačtyřicet? Charlotta se zamračila. Carlos Mendoza byl velice starý, táhlo mu na stovku, pokud si dobře vzpomínala.

„Nemohlo by jít o nemanželskou dceru?“ prohodil někdo za ní.

Farrer téměř nepostřehnutelně zavrtěl hlavou. „Podle Matea podstoupil jeho otec kolem čtyřicítky vasektomii, která se údajně vydařila.“

„Takže je to jeho milenka,“ prohlásil Dan Milton vedle ní s typickou neomaleností. Byla to předvídatelná domněnka a Milton byl velice předvídatelný. V jednatřiceti a už šéf privátního bankovnictví pro kontinentální Evropu nerozeznal eufemismus od symbolismu. Narodil se v Chicagu, získal ekonomické vzdělání na Harvardu, titul MBA na INSEAD a k londýnskému týmu se připojil před osmi měsíci, ale jeho neomalený manažerský styl kancelář stále šokoval.

Farrer upřel oči na svého chráněnce, což byl vždycky zneklidňující zážitek. Byl téměř albínovsky blond a řasy a obočí měl tak světlé, že vypadaly jako vybělené, takže si člověk připadal jako rybář. Milton jí kdysi řekl, během společné jízdy výtahem, že je to podobné, jako by se na něj díval pstruh. „Mateo Mendoza trvá na tom, že znal všechny otcovy milenky. Najal si soukromého detektiva a právě teď o ní shromažďují veškeré informace, ale musí v tom být něco víc než tohle. Umírající starci přece jen tak neodkazují svoje jmění atraktivním ženám, i když je mají sebevíc rádi.“

„No, jestli je to milenka, pak má rodina velice pádný důvod jeho rozhodnutí zpochybnit,“ prohlásil Milton, sebejistě sepjal ruce a začal dávat najevo svoji převahu. Předtím totiž krátce vedl tým v Madridu. „Španělské dědické právo silně chrání nejbližší rodinu. Jeho manželka by automaticky dostala padesát procent majetku a zbytek by se podle zákona rozdělil na další části neboli legitimas“ – to slovo vyslovil s výrazným španělským akcentem – „mezi předky a potomky. Prostě není možné, aby všechno odkázal svojí přítelkyni a okradl svoji legální rodinu o majetek.“

Farrer povytáhl skoro neviditelné obočí. „Máš naprostou pravdu, Dane, to by nemohl udělat – kdyby šlo o dědictví.“

Miltonovi lehce spadla čelist, protože mu teprve teď došlo, že klopýtl na sémantice, a sebevědomí z něj okamžitě vyprchalo.

„Ale jak jsem řekl, je to dar. Neboli donación de bienes,“ pronesl Farrer s podobně snobským přízvukem jako Milton.

Přezíravě od něj odtrhl pohled a čekal na další návrhy, ovšem zasedací místnost zůstala tichá: nikdo další nechtěl spadnout do jedné z jeho nastražených pastí; všude ležely miny, pod každým slovem.

Farrerův pohled ztvrdl. „Je zřejmé, co to potenciálně znamená pro nás. Mendoza je jeden z našich největších investorů a vzhledem k valné hromadě akcionářů, která se bude konat v září, a se současným slabým sterlingem oproti euru to nemohlo přijít v horší době. Bohužel je pouze na Mendozovi, aby během svého života daroval to, co chce, a pokud jeho rodina přijde o peníze –“ Odmlčel se a každého si vážně změřil. „Pak o ně možná přijde i tahle banka.“

Napětí v místnosti ještě zhoustlo.

„V této souvislosti by však to, že Carlose tlačí čas, mohlo hrát v náš prospěch – pouhé oddálení převodu by zřejmě stačilo, aby se problém vyřešil.“

Charlotta cítila, že se jí nesouhlasně zablýsklo v očích. Skutečně Farrer naznačuje, že Carlos Mendoza by jim všem mohl prokázat laskavost, kdyby příhodně zemřel, zatímco budou dělat všechno pro to, aby mu zabránili zrealizovat jeho poslední přání…? Bylo to jen další pondělní ráno v bance, ale zavrtěla se na židli, šťastná, že její návštěvy tady jsou vzácné. Vždycky odcházela znechucená.

Farrer pohlédl na chlapíka, který seděl po její pravici, na šéfa právního oddělení. „Paule, ať se tvůj tým zaměří na detaily. Musejí něco objevit, cokoli, čím to můžeme pozdržet: smlouvy, podmíněné dohody… Musíme najít způsob, jak to oddálit: jestli zemře předtím, než dojde k převodu majetku, pak bude platit dědické právo.“

„Jistě,“ odpověděl Paul úsečně, ale vypadalo to, že ho ten pokyn nabil energií.

Farrer pohlédl zpátky na Miltona. „Miltone, chci kompletní analýzu Mendozových fondů a aktiv. V případě, že tomu nedokážeme zabránit, co můžeme zablokovat? Musíme zjistit, co můžeme přesunout, diverzifikovat, schovat – hned.“

„Jdu na to,“ přikývl Dan.

„Paní Fairfaxová.“

Když vzhlédla, zjistila, že na ni Farrer upírá pohled.

„Děkuji, že jste dorazila tak narychlo.“

„Není zač,“ zamumlala.

„Mateo Mendoza nás bude do večera informovat, co je ta žena zač – což znamená, že vás potřebuju v Madridu.“

Sakra. „Jistě.“ Zachovala lhostejný výraz; to se její matce nebude líbit.

„Chci, abyste se s ní seznámila, vytáhla z ní informace a získala její důvěru. Dosud není jasné, co přesně ví – nikdo netušil, co má starý pán za lubem. I když se to zdá nepravděpodobné, možná o tom daru neví ani ona sama. V tom případě se o něm nezmiňujte a my se zatím pokusíme převod pozdržet a zjistit víc. Na druhou stranu, zřejmě moc dobře ví, co dostane, a nemůže se dočkat. V obou případech potřebujeme, abyste byla naše oči a uši.“

Charlotta přikývla. Tohle nebyl její obvyklý postup. Nejdřív vždycky přišlo nečekané zbohatnutí, potom poradenství, ne naopak.

„Jestli dojde k nejhoršímu a majetek se dostane mimo rodinu Mendozových, musíme zajistit, aby ty peníze přesto zůstaly u nás v bance. Sbližte se s tou ženou – musí vám věřit, naslouchat vám, nechat se od vás vést. Pravděpodobně nebude mít tušení, jak s takovým bohatstvím naložit, a já nechci, aby se naši konkurenti doslechli, že se objevila nová dědička.“ Probodával ji svým bledým pohledem. „Chci, abyste dělala to, co vždycky.“

„Navázala kontakt?“ zeptala se a ten sarkasmus se jí objevil pouze v očích.

„Přesně tak,“ přikývl. „Přiveďte ji k mateřské lodi, Charlotto. Přijít o tři čtvrtě miliardy liber nevypadá dobře v ničím životopisu.“

„To byla výhrůžka?“ zeptal se jí Milton, když spolu kráčeli po chodbě.

„Přirozeně.“

Milton na okamžik zpomalil a Charlotta věděla, že se usmívá. Věděla taky, že ho fascinuje – jeho chvástavý styl se totiž naprosto lišil od její klidné sebejistoty a vyrovnané zdrženlivosti. „Vzhledem k tomu, že to celé hodil na tebe, abys zajistila, že ty prachy zůstanou u nás, mi připadáš neskutečně klidná.“

„Myslíš, že je všechno na mně?“ Při chůzi lehce pohybovala pažemi, záda měla rovná a bradu vysunutou. Cestou ho – je – zdravili nejrůznější lidé. „Zvláštní. Měla jsem dojem, že nejdřív jsi na řadě ty. Ty a Paul jste mí…“ Tázavě na něj podívala. „Jak se tomu říká v americkém fotbalu, když pošleš dopředu ranaře, aby chránili hráče s míčem v ruce?“

„Blokeři.“

„Jo. Na mě dojde jenom v případě, když právní oddělení neobjeví způsob, jak darovací proces zablokovat, což podle mě objeví. A samozřejmě všichni víme, že moc dobře víš, jak jeho likvidní aktiva nekonečně víc ,zafixovat‘, takže i kdyby k darování došlo, pochybuju, že by zbylo něco, co bych musela zachraňovat.“

„Zase mi lichotíš, Charlotto,“ zasmál se, když dorazili k jeho kanceláři s výhledem na ostrý zákrut Temže, který pod zamženou oblohou působil skoro nehybně. Na sametové pohovce už seděl vysoký, hubený muž a lenivě listoval výtiskem The Economist. „Och, lorde Finchi, omlouvám se! Porada se protáhla.“ Čtyřmi dlouhými kroky překonal místnost, takže vypadal důležitě a dynamicky, a natáhl k němu tučnou ruku. „Moc rád vás vidím. Moc rád vás vidím.“ Oči mu zářily vzrušením, které pramenilo z toho, že zná osobně příslušníka britské šlechty. „Dovolte, abych vám představil Charlottu Fairfaxovou. Chtěl jsem vás spolu seznámit, Charlotta je naše konzultantka pro náhlé zbohatnutí. Domnívám se, že vzhledem k vašim nedávným… potížím s alimenty by vám mohla v lecčems poradit.“

Vysoký muž zachytil její pohled, s úsměvem se sklonil a lehce ji políbil na tváře. „Lotts, jak se máš, krásko? Tak dlouho jsme se neviděli. Slíbila jsi, že zajedeš do Klosters.“

„Já vím, ale nakonec jsem se tam nedostala. Naléhavý případ v práci.“

„Promiňte – vy se znáte?“ zeptal se Milton nevěřícným tónem.

„Ach, věčně se někde potkáváme, viď, Lotts?“ prohodil lord Finch, právě když jí zazvonil mobil.

Podívala se na displej. „Bohužel to musím vzít. Na tenhle telefonát jsem čekala.“ S omluvným úsměvem se vytáhla na špičky a políbila lorda Finche na rozloučenou. „V srpnu si zajdeme na oběd. Budeš v Positanu?“

„To si piš, drahoušku. Už teď se mi o tobě bude zdát.“

Charlotta se rozesmála. „Jsi příšerný! Zavolám ti.“ Potom se otočila a cestou ven zachytila Miltonův ohromený výraz.

„Budu tě průběžně informovat!“ zavolal za ní Milton, když se vzdalovala po chodbě.

Zvedla ruku na znamení, že ho slyšela, a přijala hovor. „Rosie?“

„Ahoj, Charlotto,“ odpověděl hlas její asistentky. „Můžu mluvit?“

„Jasně.“ Došla k výtahům, stiskla tlačítko a zadívala se skrz prosklenou fasádu na Londýn pod sebou. „Právě odcházím ze Steedu. Chtějí, abych zítra letěla do Madridu. Můžeš přeložit moje schůzky a dostat mě do prvního ranního letadla?“

„Jasně. Ty jo, Madrid, ty se máš – můžeš před svatbou doladit opálení.“

„Jasně, mám se,“ ucedila Charlotta suše.

„Neříkáš to moc nadšeně.“

„Ty nemusíš oznámit mojí matce, že se zítra večer nemůžu dostavit na poslední zkoušku svatebních šatů.“

„Ajaj.“ Rosie její matku velice dobře znala. „No, záleží na tom? Mají tvoje míry.“

Charlotta zaváhala. „Jasně. Jsou to jen luxusní značkové šaty, máš pravdu. Můžou improvizovat.“

Rosie se zasmála, protože stejně tak dobře znala Charlottin smysl pro suchý humor. „Aspoň můžeš na chvilku zvolnit, až tam budeš. Menší odstup od všech těch svatebních příprav ti možná pomůže, aby sis odpočinula.“

„Naznačuješ, že jsem nervózní, Rosie?“

„Naznačuju, že se příští týden vdáváš a neměla jsi rozlučku, oběd, dokonce jsi ani nebyla u kadeřnice. Vezmeš si jen pár dní volna na líbánky –“

„Protože právě teď ani jedna z nás neví, kam dřív skočit. Zajdeme si na oběd později, až se situace zklidní. Mimochodem, volal?“

„Zatím ne. Chceš, abych mu brnkla?“

„Ne. Ne, to je v pohodě. Zavolám mu později.“ Se Stephenem během dne moc často nemluvila – jeden z nich byl vždycky na poradě –, ale dneska se těšila na klidný večer, který s ním stráví doma. I kdyby zítra neletěla do Madridu, v poslední době absolvovali jeden večírek za druhým, protože se všichni scházeli k poslednímu setkání v hlavním městě, než se rozjedou na pobřeží Provence, Formentery a Esmeraldasu, kde se opět sejdou, aby se zase přivítali. Nedokázala si představit nic lepšího než rebarborový gin s tonikem, masáž chodidel a večer na pohovce v pyžamu. „Už jedu zpátky do kanceláře, ale můžeš mi poslat složku Lucy Santosové? Vzpomínáš, manželky Roberta Santose.“

„Toho fotbalisty z Chelsea.“

Výtah přijel a Charlotta nastoupila dovnitř. „Bývalého. Teď je v Real Madridu, pamatuješ?“

Jako by na to mohla zapomenout. Rosie moc dobře věděla o ambicích své šéfky. Fotbalový klub Chelsea byl už jedním z jejích nejdůležitějších klientů a díky tomu se Charlotta kdysi seznámila s Lucy; pomáhala rodině Santosových se zabydlet, potom co se přestěhovali z Manchesteru do Londýna. Real Madrid měl přirozeně vlastní obdobu služeb, které nabízela ona, místní investiční poradenský tým, jenže Lucy se líbil osobní vztah, který si s Charlottou vybudovala, a prosadila si, že jednou z podmínek smlouvy o přestupu jejího manžela bude jejich pokračující spolupráce. Madrid ve snaze získat nového hvězdného hráče s požadavky jeho rodiny ochotně souhlasil a Charlotta se usilovně snažila, aby jim pomohla rychle se zabydlet v naději, že se španělský klub třeba stane dalším z jejích klientů.

„Využiju toho, že budu v Madridu, a zastavím se za ní. Když jsem s ní mluvila naposled, byla v depresi: jazyková bariéra, tisk, školní záležitosti… Hovory před FaceTime nestačí. Podle mě potřebuje aktivnější podporu a tohle bude skvělá příležitost, jak s ní strávit nějakou dobu, než se pustíme do toho problému s Mendozou.“

„S Mendozou?“ Tohle jméno znal každý. „Je tu nějaký problém?“

„Mohl by být,“ přikývla Charlotta. Nestávalo se každý den, aby se řešila likvidita banky. „Hele, musím končit, jsem ve výtahu. V deset budu v kanclu.“

„Ach – ale co chceš udělat s tou sobotní večeří? Stihneš ji?“

Dveře se zavřely.

„Proboha, jasně, dobrá poznámka. Sobota,“ vyhrkla a ušklíbla se. Jak na to mohla zapomenout? Charlotta si skousla ret. Stephenovi rodiče uspořádali v Savoyi předsvatební večeři pro nejdůležitější hosty. „Ne, to je v pohodě, nech všechno, jak to je. Do té doby se určitě vrátím, a jestli ne, v případě nutnosti můžu přiletět aspoň na ten večer.“

„Nebo by oni mohli přiletět za tebou,“ zavtipkovala Rosie a její hlas začal vypadávat. „Brnkačka.“

Charlotta se usmála při představě, jak se sto jejích nejbližších přátel přesouvá na večírek do Madridu. „Jasně. Najmeme si jumbo.“

Spojení se přerušilo, právě když se Rosie rozesmála. Jako by to myslela z legrace.

„Jsem doma!“ zavolala a hodila klíče do misky na konzolovém stolku. Pak se zastavila, zadívala se nahoru na schodiště a do obývacího pokoje a snažila se zaslechnout známky života. Nic. Ale Stephenův kufřík ležel na židli, kam ho vždycky po příchodu odkládal. „Stephene? Už jsem doma. A pod kabátem vůbec nic nemám!“ Prošla chodbou a vstoupila do kuchyně. „Jé, ahoj, mami.“

„Drahoušku,“ usmála se její matka a zvedla bradu, aby ji mohla Charlotta snáz políbit na tvář.

„Kde je Stephen?“

„Ve sklípku, šel pro nějaký pinot.“

„Hmm.“ Charlotta se zamračila, protože na pracovní desce zaregistrovala napůl nakrájenou zeleninu a misku ústřic. „… Domluvily jsme se, že přijdeš, a já na to zapomněla?“

„Ale vůbec ne. Jen mě napadlo se tady zastavit cestou od kosmetičky a Stephen mi nabídl, abych zůstala na večeři.“

„Aha.“ Křečovitě se usmála. Tolik pokud jde o večer v pyžamu s nohama nahoře. „To od něj bylo milé.“

„Jak jsem mu připomněla, že pořád ještě musíme odhalit ty pomýlenější z vašich přátel, kteří si myslí, že RSVP je koňak.“

Super. Zatímco čekaly na víno, Charlotta si nalila sklenici vody. „Jaká byla kosmetika? Vypadáš fantasticky.“ Její matka brala péči o vlastní tělo nesmírně vážně a vždycky patřila mezi první zájemkyně o novou kosmetickou proceduru, která nabízela, že ubere spoustu let. Kdysi plavé vlasy teď měla stříbřitě popelavé, stále však nosila hladké mikádo, které upřednostňovala od svých čtyřiceti, a její modré oči, i když nepochybně zapadlejší, měly mladickou jiskru, díky níž byla stále vyhledávaná na večírcích na nejelegantnějších londýnských adresách.

„Prostě báječná. Marie má vždycky tak studené ruce, až bych přísahala, že už jen při samotném jejím doteku se mi pokožka vypne,“ pravila její matka a lehce si popleskala lícní kosti.

„Hmm.“

Do místnosti vešel Stephen s lahví Domaine Leroy Musigny Grand Cru v ruce. „Jé, konečně jsi doma. Zdržela ses,“ prohodil všechno jedním dechem a přistoupil k ní. Zvedla obličej k polibku, ale on ji jen letmo políbil na tvář; neměl rád VPL, jak tomu říkal, veřejné projevy lásky, a obzvlášť ne před její matkou.

„Jo. Musela jsem před odchodem dodělat nějaké papírování.“ Pozorovala, jak mezi koleny otvírá lahev. Už se převlékl do plátěných kalhot a čistého trika, kravatu neměl. Byl to vrchol jeho neformálního oblečení.

„Jak dopadla porada ve Steedu? Farrer všechny vyhodil?“ Jako makléř moc dobře věděl, co se proslýchá o současné nervózní atmosféře v bance.

„Ne. Byla zajímavá.“ Sledovala, jak jí začíná nalévat víno do sklenice. Bože, měla takovou žízeň; ten den byl opravdu náročný. „Na pár dní mě potřebují v Madridu.“

„Cože?“ zeptal se Stephen, když jí podával sklenici, a překvapeně se zarazil.

„Kdy?“ chtěla vědět její matka s ohromeným výrazem.

„Zítra.“

„Ale ta zkouška šatů –,“ zvolala matka.

„Ta večeře…,“ dodal Stephen.

Charlotta zírala na jejich zděšené obličeje a počítala do pěti. Občas jí připadalo, že oni jsou pár a ona je zlobivé dítko. „Je to v pohodě. Zkoušku přesunu na víkend a vrátím se tak, abych večeři pohodlně stihla. Nebojte se. Svoji vlastní svatbu si ujít nenechám.“

Ale oba se na ni dívali s výrazem, který naznačoval, že tomu moc nevěří. „Bude to v pohodě,“ zopakovala a posilnila se douškem vína.

„Nevím, proč se tomu vystavuješ,“ povzdychla si její matka a se zklamaným výrazem se opřela v křesle.

„Čemu?“

„Všemu tomu stresu.“

„Nejsem ve stresu.“

„Samozřejmě že jsi – všechny ty porady, všechno to cestování, všechen ten chvat.“ Matčina ruka zakroužila v zoufalém gestu ve vzduchu. „Není divu, že pořád působíš tak nervózně.“

„Nepůsobím nervózně,“ protestovala, ale ustaraně zvedla ruku k obličeji, jako by hledala fyzický důkaz. Podívala se na Stephena, aby ji podpořil.

„Abych řekl pravdu, v poslední době se dost zanedbáváš.“ Pokrčil rameny. „Zhubla jsi –“

„Každá nevěsta zhubne.“

„Navíc jsi roztržitá a všude chodíš pozdě.“

„Jo. Protože mám spoustu práce.“

„Práce, kterou nemusíš dělat,“ přisadila si matka kategorickým tónem, jako by tím bylo řečeno vše. „Je mi jasné, že se ti líbí představa, že máš práci, ale nezajídá se ti to už? Na rovinu, drahoušku, vzala sis toho na sebe moc. Než jsi přišla, Stephen mi právě říkal, jak by ocenil, kdybys byla víc doma.“

Charlotta se na něj rozzuřeně podívala. Vážně to říkal? Měl tolik rozumu, že od ní odvrátil pohled a znovu se pustil do přípravy večeře. „Jen jsem řekl, že by byl život jednodušší, kdybys nepracovala,“ vysvětlil chvatně.

„Co bych podle tebe měla dělat? Nakupovat? Vařit? Hrát tenis?“

„A co je na tom špatného?“ zeptala se matka povýšeně. „Musíš dávat neustále najevo svoji nechuť k tomu, jak jsme tě vychovali? Upřímně, Charlotto, někdy mám pocit, že jsi skrytá socialistka.“

Charlotta se na matku chvíli dívala a pak pohlédla zpátky na svého snoubence; někdy se dalo jen těžko rozlišit, se kterým z nich se vlastně hádá. Zřejmě s oběma. „To je nechutné.“

„Přesně tak!“ souhlasila její matka, které totálně unikla pointa.

Charlotta si povzdychla a dolila si sklenici, protože byla na hádku příliš unavená. „Hele, vlastně ani nevím, o čem se tu bavíme – nebo proč. Moje kariéra je pro mě důležitá, to je všechno. Tvrdě jsem pracovala, abych dostala to poradenství na tuhle úroveň. Není to jen nějaký druh rozptýlení.“

„Jen se domnívám, že bys měla přemýšlet o tom, co je nejlepší pro Stephenovu kariéru, ne pro tu tvoji. Jak ho můžeš podporovat, když nevíš, kam dřív skočit?“

„Nepřeháněj.“

„Zítra letíš do Madridu.“

Povzdychla si. Matka měla během Týdne módy mnohem nabitější program než ona teď. „Stephen je v pohodě. Kdyby chtěl ženušku, která sedí doma a čeká, až přijde z práce, požádal by o ruku někoho jiného, a ne mě. Nemám pravdu, zlato?“

S nadějí se podívala na snoubence, který se usilovně soustředil na krájení citronu. S prázdným výrazem vzhlédl. „Hmm?… No, ano, asi ano.“

Šlo o jednu z jeho typických ne-odpovědí, jeho způsob, jak s oběma nekonkrétně souhlasit a nesouhlasit najednou. Jako bývalý brigádní generál přežil ostřelování snajpra z Tálibánu a minometnou palbu v Damašku, ale stejně dělal všechno pro to, aby se vyhnul otevřenému nesouhlasu s její matkou.

„Půjdu se osprchovat a převléct do něčeho pohodlnějšího,“ oznámila Charlotta a podrážděně postavila sklenici. „Příšerně mě bolí nohy.“

„Ale pospěš si, prosím. Musíme dořešit ty knoflíkové dírky. Viděla jsi mail od Pip? S trsovými růžemi je to katastrofální. Prý záplava mšic, taková smůla. Musíme všechno od základu předělat… Navrhla pryskyřník,“ zavolala matka za odcházející Charlottou.

Charlotta zvedla chabě ruku na znamení, že ji slyšela, a zatímco se za ní nesl matčin pronikavý hlas, vyběhla po schodech nahoru. Naplnit rčení „šťastní až do smrti“ vyžadovalo oběti.

Madrid

„Asi se zblázním.“ Smyslné rty Lucy Santosové se stáhly do trpké přímky. „Nikdo v tomhle domě nemluví anglicky. Ani ona.“ Kývla na hospodyni, která leštila odšťavňovač. „Ani ona.“ Kývla na chůvu, která si hrála na zahradě s jejím čtyřletým potomkem. „Rob prohlásil, že je to fuk, že je to dobře, protože to Lea donutí mluvit španělsky. Ale když já potřebuju vyřešit něco důležitého, musím počkat, až se vrátí Rob domů.“

Charlotta se zamračila. Před chvilkou si odskočila na záchod a zřetelně slyšela, že hospodyně mluví do telefonu anglicky. „Zaprvé, vyhoď hospodyni a najmi si takovou, která anglicky mluví. Zadruhé, začala jsi chodit na ten kurz španělštiny, o němž jsme se bavily?“

Lucy si odfrkla. „K čemu mi je? Hola. Que tal. To je tak všechno.“

„Vydrž. Uvidíš, jaký je to rozdíl, až budeš rozumět a dokážeš se dorozumět.“

Lucy se na ni rozzlobeně podívala. „Vsadím se, že ty mluvíš plynně.“

V té větě bylo zhodnocení situace; obrana, nejistota. „Často jsem sem v dětství jezdila, což mi pomohlo, a na univerzitě jsem chodila na španělštinu,“ přiznala Charlotta.

„Nech mě hádat – Oxford.“

„Cambridge.“ Charlotta pokrčila rameny. „Ale nemysli si, že to něco znamená. Absolvovala jsem za tři.“

Lucy se rozzářily oči radostí. „Fakt?“

„Bohužel jsem si na studiích dost užívala.“ Charlotta na ni vrhla tajnůstkářský úsměv.

Po tom přiznání se Lucy trochu uvolnila. „No, evidentně ti to neuškodilo. Jen se podívej, kam jsi to dotáhla: poradkyně pro náhlé zbohatnutí, která pracuje pro nóbl privátní banku. Kdo vůbec tušil, že něco takového existuje?“

„Věř mi, dokud existují v tomhle světě peníze, budou tu i lidi, kteří mě potřebují. Peníze jsou jako krása: požehnání a kletba. Lidi si myslí, že peníze všechno vyřeší, ale zničí stejně tolik životů, kolik jich zachrání. Každý boháč ti řekne, že peníze jsou jako vězení.“

„To je pravda,“ zamumlala Lucy tiše. Byla stočená do klubíčka a skoro se ztrácela na jedné z obrovských pohovek potažených smetanovou kůží. Měla nesmírně drobnou, vysportovanou, sto padesát pět centimetrů vysokou postavu, ale boty na korkovém klínu a dlouhé prosvětlené karamelové vlasy jí přidávaly dalších pár centimetrů. Na prsteníku se jí třpytil obrovský prsten s akvamarínem a na přiléhavých džínách měla tolik trhlin, až to vypadalo, jako by ji napadli vlci.

Ale i když bylo venku skoro pětatřicet stupňů, svírala v rukou šálek horkého, skoro oranžového čaje, každých pár minut sklonila hlavu, aby se napila, a pokaždé ztratila nit svých myšlenek. Byla duchem nepřítomná a roztržitá, chabá imitace té temperamentní, energické mladé ženy, kterou znala Charlotta před pár měsíci v Londýně. Tehdy překypovala netrpělivostí, aby sem odjela a „byla konečně na slunci“.

Tohle byl ten sen a na papíru samozřejmě vypadal přestup dokonale. Klub prodal propagační předměty se Santosem v ceně šedesáti sedmi milionů liber, takže se mu už vrátila téměř polovina částky, kterou na něj vynaložili, Robert do týmu dobře zapadl a v posledních devíti zápasech vstřelil sedm gólů. A v zákulisí byl život snadný: dům vypadal jako ze stránek Architectural Digest – samé modernistické podlahy z leštěného betonu, okna kolem dokola a plášť z cedrového dřeva, průzračný bazén s vlaštovkami poletujícími nad hladinou. Uprostřed kuchyně ostrůvek s měděnou pracovní deskou o velikosti královské postele, který leštila další pomocnice ve světle šedých šatech. Ale paní toho všeho se hroutila. Nešťastná, izolovaná a rozzlobená.

Charlotta ze svého místa na protější pohovce sledovala, jak Lucy oknem pozoruje svého čtyřletého synka Lea, který si hrál v domku na stromě vyrobeném na zakázku, a chůvu, jež se na něj dívala ze země a přemlouvala ho, aby slezl dolů.

„Myslíš si, že je hezká?“ zeptala se Lucy a ukázala hlavou na mladou ženu venku. Charlotta se na ni podívala. Chůva s dlouhými tmavými vlasy svázanými do ohonu měla na sobě džínové kraťasy, bílé tričko s nápisem Déjà vu a tenisky. Na její tváři nerozeznala žádný make-up.

„Jasně.“ Pokrčila rameny. „A ty?“

„Já taky… Totiž, že není ošklivá.“

Charlotta pozorovala, jak Lucy sleduje chůvu. „Myslíš, že se líbí Robertovi?“

Lucy se k ní prudce otočila, okamžitě ve střehu. „Proč se na to ptáš?“

„Protože mi připadalo, že tvoje otázka měla podtext.“ Charlotta lehce naklonila hlavu na stranu a čekala. „Měla?“

Lucy chvilku mlčela. „Nevím,“ zamumlala konečně. „… Možná.“

Opět se rozhostilo ticho, které se šířilo místností jako rozpínavá, neviditelná pěna a postupně zaplnilo všechny štěrbiny. Obě znaly tradiční historky, které o fotbalistech kolovaly – vždycky buď podvádějí, nebo jsou skrytě homosexuální; žádný si prostě nedokázal udržet šťastné manželství. „Jak se tady zabydlel, co myslíš?“

„Rob?“

Charlotta přikývla.

„Rob je Rob. Je doma všude, kde má kopačky.“

„Přesto to pro něj tady musí být jednodušší než pro tebe – především nemusí řešit jazykovou bariéru.“

„Kolumbijská španělština je jiná než španělská španělština.“

„To jistě, ale určitě se pohodlně dorozumí.“

„Asi jo.“

„Ovšem pro tebe je složité už jen koupit lahev mléka.“

„Na to mám lidi.“ Lucy pokrčila rameny.

„A to je možná část problému,“ poznamenala Charlotta.

„Cože? Jakého problému?“

„Jakmile přestaneš dělat běžné věci, všechno se změní. Mít služebnictvo je pochopitelně luxus a výsada, ale odpojit se od základních úkonů každodenního života je taky riskantní – člověka to může izolovat. Oddělit od jeho podstaty. Tyhle drobné činnosti nás ukotvují, musíme zůstat spojení s mechanismy vlastního přežití, i když je to něco tak bezvýznamného jako nákup mléka.“

„Bez šance.“ Lucy potřásla hlavou. „Netušíš, jaké to tady je. Už doma bylo těžké někam jít, ale tady je to desetkrát horší. Galáctico je tu jiné slovo pro boha. Lidi pořád zírají, sledují, hodnotí, dokonce nás natáčejí. Minulý víkend jsme vzali Lea na oběd, jen na hamburger, ale tolik fanoušků chtělo fotku s Robem, jeho autogram… Nakonec jsme museli odejít. Leo brečel, chudáček.“

„Umím si představit, jak to musí být pro tebe náročné. Zvyknout si na ztrátu anonymity bývá hodně těžké.“

„Nikdy si na to nezvyknu. Já ani Leo jsme o nic z toho nestáli.“

„Jasně že ne.“ Charlotta se znovu napila čaje a také pozorovala hrajícího si kloučka. Tolik její práce spočívalo jen v tom, že naslouchala klientům, aby doopravdy slyšela, co jí říkají. „A samozřejmě se to odehrává na mnoha úrovních, ne? Široká veřejnost narušuje vaše soukromí neustálým civěním, i když neškodným; ale dochází k tomu i na interpersonální úrovni, když se seznámíš s novými lidmi. Vědí, že jsi manželka Roba Santose –“

„A že má smlouvu na devadesát pět milionů. Když se se mnou baví, vidím, jak se jim to leskne v očích.“

„Syndrom velkého poprsí,“ poznamenala Charlotta. „Nic jiného nevnímají.“

Lucy se zničehonic rozesmála. „Jo. Syndrom velkého poprsí, to je ono! To je přesně ono!“

Charlotta se usmála, i když věděla, že v jejím smíchu není ani stopa veselí. „Dá se jen těžko poznat, komu můžeš věřit: mají tě lidi rádi kvůli tobě, kvůli Robovi nebo kvůli tvému životnímu stylu? Chápu, že tohle člověka neskutečně citově izoluje. Navíc bydlíte v areálu s ochrankou a hlídacími psy, a z dobrého důvodu – kvůli svému bohatství jste terčem –, ale výsledkem je, že vám tyhle vysoké zdi brání vyjít ven stejně jako veřejnosti vstoupit dovnitř. A to člověka izoluje fyzicky.“

„Jo.“ Lucy se rozhlédla po dokonalém domě a znovu posmutněla. „Jenže pak se cítím provinile. Máme toho tolik, víc, než o čem se mi kdy mohlo snít. Copak mám právo si stěžovat?“

„Člověk se může cítit osaměle, i když je takhle bohatý, Lucy. Navíc jsi mladá máma, která žije v cizí zemi, daleko od domova, daleko od své rodiny a přátel, izolovaná kvůli jazykové bariéře, k tomu všemu tě všude pronásledují paparazzi… Koho by to nesemlelo?“

Lucy přikývla, slzy na krajíčku.

„Prostě musíš vytřídit lidi, kteří se jen dívají na tvoje poprsí, a najít takové, které zajímáš z jiných důvodů.“

„Ale jak?“

„Tím, že budeš dělat věci, které tě baví. Nejdřív musíš něco podniknout a pak přijde přátelství.“ Lucy se na ni s prázdným výrazem podívala a Charlotta se lehce předklonila v křesle. „Dobře, co jsi měla nejradši doma – kromě Boba? Co ti dělalo radost?“

Kromě Boba? Ta otázka ji očividně zmátla. „Nevím.“ Bezmocně pokrčila rameny. „Nakupovala jsem. Starala se o dům. Scházela se s kamarádkami. Normální věci.“

„A koníčky?“

„Koníčky?“ Pokrčila nos. „Myslíš třeba pletení?“

„Nebo focení. Nebo výrobu keramiky. Byla jsi členkou nějakého knižního klubu? Běžeckého oddílu? Floristické dílny?“ Lucy se na ni podívala, jako by se zbláznila.

„Chodila jsem cvičit,“ vzpomněla si Lucy. „Pilates, HIIT, box. Šíleně mě baví box.“

„Fajn, to je skvělé – cvičíš i tady?“

„Jasně.“

„Kde?“

„Tady.“

Charlotta povytáhla dokonale tvarované obočí. „Ty máš v domě posilovnu?“

„Hmm.“

„S trenérem?“

„Pochopitelně.“

„Takže jste tu jen vy dva? Nechodíš nikam na hodiny? Nesetkáváš se s jinými lidmi? Abys s nimi pak zašla na kafe?“

„Já –“ Její drobné tělo znovu ochablo. „Ne.“

„Co třeba ostatní ženy fotbalistů? Znáš nějaké? Jsou na stejné lodi jako ty.“

„Nejsou jako já. Většina z nich si je vzala, když už byli slavní. My s Robem jsme spolu od té doby, co ho přijali na mládežnickou akademii v Manchester United. Nejde mi o peníze. Opravdu se máme rádi.“

„Já vím. Vidím to na vás. Jste skvělý pár. Skutečná rodina.“ Charlotta se na okamžik zamyslela. „Fajn, teď mi upřímně odpověz. Co bys asi dělala, kdyby Rob nebyl profesionální fotbalista?“

Lucy chvíli uvažovala. „Kadeřnici.“

„Bezva. A co bys dělala, kdybys musela pracovat, ale mohla by sis vybrat jakékoli povolání?“

Tentokrát Lucy nezaváhala. „Malířku.“

„Fakt?“ Charlottu to překvapilo a všimla si, že její klientka tone v rozpacích. „Co bys malovala?“

„Portréty. Ráda pozoruju obličeje.“ S náhlou intenzitou se podívala na Charlottu. „Chtěla bych tě namalovat.“

Charlotta se rozesmála, zaskočená, že se pozornost zničehonic soustředila na ni. „Určitě si můžeš najít lepší modely než mě!“

„Ne…“ Lucy si ji pozorně prohlížela, putovala jí očima po obličeji, jako by byla vytečkovaný obraz. „Je na tobě něco…“

Charlottu nikdy nenapadlo, že je na jejím obličeji něco zajímavého, opravdu ne: světle hnědé oči, výrazné obočí, rovný nos, nenápadná ústa, sprška pih. Myslela si o sobě, že je celkem hezká, nic víc. Stephen jí kdysi řekl, že působí „úhledně“.

„Vypadám utahaně?“ zeptala se a vzpomněla si na slova své matky ze včerejška.

„To sotva,“ vyprskla Lucy smíchy. „Ne, spíš…“ Odmlčela se a dlouho ji studovala.

„Co?“ pobídla ji Charlotta, zvědavá, ale současně nervózní.

Lucy zamyšleně přimhouřila oči. „Nevím – máš… smutné oči.“

Charlottě ztuhl úsměv na tváři. „Fakt?“

„Ne, ne, nemyslím to jako kritiku, nebo tak něco,“ vyhrkla Lucy. „Nedokážu to přesně vyjádřit. Jen z tebe mám takový pocit, chápeš? Potkáš nějaké lidi a prostě ti připadají jako staré duše. Máš dojem, že už tady kdysi byli.“ Vykulila strašidelně oči. „A v tobě, i když se usmíváš, je pořád něco… smutného.“ Znovu pokrčila nos. „Promiň, nic ve zlém. Nechci pořád opakovat, že jsi smutná. Jen nemůžu přijít na ten správný výraz.“

„V pohodě,“ opáčila Charlotta, stále s úsměvem. „Ale nemusíš si o mě dělat starosti. Jsem fakt šťastná. Vlastně ohromně šťastná. Vůbec nejsem smutná.“

Lucy si na něco vzpomněla a rozzářila se. „Panebože, to je ono. Když jsem tě posledně viděla v Londýně, právě ses zasnoubila.“ Naklonila se dopředu a dotkla se její ruky. „Dal ti nádherný prsten. Ukaž, ať se na něj zno-“

Když spatřila prázdný prsteník, odmlčela se. Zděšeně se podívala na Charlottu.

„Nic se neděje!“ Charlotta se usmála, když viděla na její tváři paniku. „Právě jsem si dala upravit velikost. Klouzal mi na prstu.“

„Panebože, to se mi ulevilo,“ rozesmála se Lucy a přitiskla si ruku na prsa. „Lekla jsem se, že jsem šlápla vedle.“

„Ne, neboj, jsme naprosto v pohodě.“

Lucy si ironicky odfrkla. „Tohle vždycky říkám mámě, když mi zavolá. ,Jsem v pohodě.‘“ Najednou vzhlédla. „Je to ta nejběžnější lež na světě, vědělas to?“

Charlotta zavrtěla hlavou a cítila, že se jí lehce rozbušilo srdce, jako když se dítě vyleká ve spánku.

„Jo, někde jsem to četla.“

Zachovala neutrální výraz, ale sklopila zrak. Nechtěla, aby jí teď Lucy viděla do očí. Protože jestli je „být v pohodě“ lež, přiznala se k ní jenom jedna z nich.

Kapitola druhá

Apartmán měl okna na západ a na parkety dopadalo španělské slunce; banka byt poskytovala výhradně členům vrcholného managementu – a preferovaným konzultantům. Charlotta seděla s nataženýma nohama, bosá chodidla na tepaném zábradlí, sukni vysoko vyhrnutou, aby si opálila stehna – a pozorovala dopravní špičku ve městě šest podlaží pod ní: podél bulvárů se táhly řady červených zadních světel, cyklisté se proplétali jednosměrnými ulicemi a úzkými průjezdy, vzdálené dunění vlaků ještě podtrhovalo nevlídný provoz. V ruce držela sklenici vína; zkondenzovaná vlhkost ladila s potem na jejím horním rtu. Vždycky chvíli trvalo, než si zvykla na zdejší horko, zejména když přijela přímo z Londýna.

„Haló! Konečně. Myslela jsem si, že tě nikdy nezastihnu,“ řekla do telefonu, když se vyzváněcí tón u jejího ucha okamžitě změnil na jiný zvuk dopravního provozu v pozadí.

„Charlotto, mám šílenou honičku.“ Stephen zněl utrápeně.

„Kde jsi?“ Napila se vína a sledovala starší ženu, která venčila psa.

„Na Piccadilly.“ Z jeho hlasitého dechu poznala, že jde svižným krokem. Stále chodil jako voják: rovná ramena, vypnutá hruď, brada vzhůru, paže natažené. Sice už nebyl v armádě… „Jdu na skleničku do Reformu. Heatherwick je zpátky ve městě.“

„Ach, Charlie, jak se má? Pořád žije u těch indiánů v Andách?“ Sama se s tím mužem setkala jen jednou při nočním mezipřistání během letu z Petrohradu do Panamy, ale Stephen jí mnohokrát líčil historky o jejich společné službě v armádě, kdy spolu hráli v tanku poker a při jeho foukací harmonice zpívali rugbyové hymny. Když se Charlie rozhodl, že po obzvlášť náročné misi v provincii Hilmand opustí armádu, Stephen byl zoufalý. Byla náhoda, že on sám odešel hned po další misi? Prý to udělal proto, že poznal ji a chtěl žít normálně, ale občas ji napadlo, že katalyzátorem nebyla vyhlídka na nový život jako spíš to, že s Charliem přišel o své staré já.

„Zřejmě. Koupil jsem mu kravatu pro případ, že by zapomněl, jak se vhodně obléct.“

„Je absolventem Sandhurstu,“ utrousila suše. „To nehrozí. Vsadím se, že si nablýskal svůj rybářský oštěp do oslnivého lesku.“ Odmlčela se a poslouchala rychlý rytmus jeho kroků na chodníku. Když se seznámili, ze všeho nejdřív ji na něm upoutalo vzpřímené držení těla. Připadalo jí tak… uklidňující poznat muže, který drží hlavu takhle vysoko, jako by ho nic, co mu svět nachystá, nedonutilo uhnout nebo zakolísat.

Za ní, v pozadí, tiše hrála z reproduktorů hudba.

„Kde jsi ty? Co děláš?“ Slyšela v jeho hlase rozmrzelost.

„Relaxuju v apartmánu. Právě jsem se vrátila.“

„Slušné místo?“

„Slušné,“ přisvědčila, lhostejná k závěsům ze světle hnědého hedvábí a minimalistickému nábytku od Armaniho.

„Fajn. A jak ses dneska měla?“ Věděla, na co se ve skutečnosti ptá: Už jsi vyřídila zdejší záležitost?

„Bezva. Dneska ráno jsem se sešla s další klientkou a odpoledne se zastavila na krátkou poradu na pobočce. Skutečná práce začne zítra.“

Zaslechla jeho nesouhlasné mlasknutí. „Hlavně nezapomeň, že do pátku musíš být zpátky, Charlotto.“

Večeře byla až v sobotu, ale věděla, že na ten detail nemá poukazovat. Pátek byl její konečný termín. Chtěl, aby se do té doby vrátila do Londýna, za každou cenu. „Budu tam.“

„Je hloupé, že tě poslali na služební cestu právě v tuhle dobu.“

„Stihnu to, neboj.“ Slyšela, jak si otráveně odfrkl. Byl nerad sám. „Co si uděláš k večeři? V mrazáku je nějaké jehněčí.“

„Domluvím se s Charliem. Uvidím, jestli bude chtít někam vyrazit. Myslím, že po všech těch agávových listech nutně potřebuje krvavý steak.“

Charlotta se usmála. Její snoubenec byl typ muže, který věřil, že pro přežití je nezbytné jíst při každém jídle červené maso, a vegetariány – natož vegany – považoval za naprosté šílence.

„Budu muset končit. Blížím se ke schodišti a ty víš, jak se tady dívají na technologické výdobytky. Ztiším si telefon, takže pokud nepůjde o něco naléhavého…“

„To je v pohodě. Pozdravuj Charlieho – nakrm ho – a já ti zítra zavolám.“

„Dobře. Užij si to tam. Čau.“

Čau. Tohle byla další z jeho zvláštností, jež jí připadala úsměvná, když se seznámili, snaha o frivolnost, kterou mu vštípila jeho matka. „Miluju tě, zlato.“

„Jo, jo, taky tě miluju.“

Spojení se přerušilo, Londýn opět vystřídal Madrid a Charlotta ještě chvíli seděla venku, vrtěla prsty u nohou do rytmu, těkala pohledem z jedné střechy na druhou, z ulice na oblohu, a pozorovala ptáky, chodce, auta, vůbec nic. Takhle se relaxuje, ne?

Několik dalších minut sledovala západ slunce – jako by si to chtěla dokázat – a pak se otočila zpátky do místnosti. Byla bezvadně uklizená až na oranžovou síťovku položenou na stole; nakoupila si dost jídla na to, aby tu přežila do zítřejšího rána: kávové kapsle, mléko, lahev růžového vína a krabici cereálií, které vypadaly, jako by v nich bylo třikrát víc cukru než obilovin.

Upřímně, měla chuť si dát cereálie k večeři. Přestože to před Stephenem bagatelizovala – včerejší konverzace s ním a její matkou ji stále naplňovala hořkostí –, měla za sebou náročný den. Po návštěvě Lucy Santosové zamířila rovnou do místní pobočky na čtyřhodinovou poradu se šéfem oddělení lidských zdrojů. Zatímco pečlivě procházeli Mendozovu složku, v pravidelných intervalech jim nosili jídlo a pití, ale oni v podstatě nezvedli hlavu od lejster. Bylo nesmírně důležité, aby pochopila pozadí rodiny a to, jak získali své bohatství a stali se dynastií, jíž jsou dnes.

Ovšem Marina Quincyová. Nikdo. Řádek v telefonním seznamu. Charlotta si provedla vlastní krátký průzkum na internetu, ale na Googlu, Facebooku ani Instagramu nic nenašla; to v ní vyvolalo ještě větší zvědavost; její jméno měla uložené v hlavě od té první porady. Bylo zvláštní. Dokonce výjimečné.

Otočila hlavu doprava a všimla si, že jí z kabely vykukují desky. Rosie jí to poslala, když dneska večer odcházela z kanceláře – předběžnou vyšetřovací zprávu, již si Mateo Mendoza nechal vypracovat o otcově milence, za kterou ji teď všichni považovali. Charlotta, i když věděla, že je to hloupost, si ji vytiskla a odnesla s sebou domů. Měla by ji nechat na ráno. Tohle už je její čas. Měla by odpočívat, chystat se na svatbu: pořád ještě musí definitivně rozhodnout o barvě ubrousků a její matka nedá pokoj, dokud nedospějí k verdiktu o knoflíkových dírkách. Svatba se kvapem blíží a Rosie má pravdu – potřebuje hodit práci za hlavu a věnovat pozornost jiným věcem.

A přesto, stejně se po složce natáhla, když procházela kolem, aby se uvelebila na bílé kožené pohovce. Jen do ní nakoukne…

Nejdřív prolistovala fotografie. Marina Quincyová byla překrásná žena, ten typ, na který muži zírají s otevřenou pusou, když jde kolem, a otáčejí se za ní před manželkami. Z toho, co Charlotta rozeznala na poněkud zrnitých snímcích, které ji zachycovaly při práci v kavárně, bylo zřejmé, že je vysoká a hubená, ale současně v sobě měla cosi mužského: se svýma velkýma rukama a chodidly, hustým obočím a snědou pletí, pevně napnutou přes lícní kosti, nebyla běžnou femme fatale. Tmavé, skoro černé vlasy nosila vyčesané do nedbalého uzlu s jemnými pramínky, které se jí plazily po šíji. Na obou rukou se jí blýskalo několik stříbrných prstenů, levé vnitřní zápěstí jí zdobila maličká vytetovaná vlaštovka a bílá košile se jí lehce napínala na prsou a přes ramena. Kolem levého malíčku měla omotanou starou náplast a několik pecek, šroubků a malých kroužků v uších působilo zašlým dojmem.

Nebylo na ní nic elegantního ani kultivovaného. Vypadala unaveně, vyčerpaně a opotřebovaně. A přesto si Charlotta na těch snímcích všimla, že Marinu, ačkoli měla sklopené oči, když sklízela nádobí ze stolu, sleduje při práci několik zákazníků. Uvědomuje si moc, jakou má nad lidmi, dumala Charlotta, nebo nic netuší?

Charlotta si to nemyslela. Okouzlit muže jako Carlos Mendoza by přes jeho vysoké stáří – a on byl velice starý, podle jeho složky mu chyběly dva roky do stovky – nevyžadovalo velké úsilí; určitě musela vědět, jakými zbraněmi vládne.

Přemítala, jak dlouho ten vztah trval – pohled do zprávy jí řekl, že je Marině čtyřicet pět let. Přece nemůže jít o novou věc? Ne v jeho věku. Ale pokud se potkali, když jí bylo kolem třiceti a jemu pětaosmdesát…? I tak šlo o obrovský věkový rozdíl, ale možná byl Carlos vitální chlapík, který dobře snáší svůj věk? Atraktivní prošedivělý muž? Charlotta před rokem viděla ve Twickenhamu hrát Rolling Stones a při sledování, jak Mick Jagger řádí dvě hodiny na pódiu, změnila názor na to, jak vypadá „sedmdesátník“. Je to klidně možné, usoudila, a bohatství velké jako to jeho prokazatelně fungovalo jako afrodiziakum na mnoho mladých žen před ní.

Ale připadala jí zvláštní nejen věková kategorie. Marina stále pracovala v kavárně… Možná se tam s ní Carlos seznámil, ale Charlotta by předpokládala, že muž jako on by chtěl své milence dopřát pohodlnější způsob života než tenhle. Pokud na tom ovšem Marina netrvala – že si nechá svoji práci, svůj starý život? Byl to principiální postoj, nebo taktická hra? A pokud by šlo o to druhé, nabízela se otázka, věděla, co její milenec zamýšlí: darovat jí bohatství, které nikdy nemohla spočítat, pozemky, které nikdy nemohla obdělat?

Pročetla si zprávu pečlivěji. Narodila se a vyrostla v Madrileně. Rozvedená, bývalý manžel Miguel Hermoso, tesař, bezdětná. Dva bratři, jeden už zemřel – rakovina varlat. Teta tří synovců a dvou neteří. Matka zemřela, otec automechanik, znovu se oženil a žije v Bilbau. Marina měla nejrůznější zaměstnání – venčila psy, pracovala v prádelně, jako pokojská v tříhvězdičkovém hotelu, jako pokladní v supermarketu. Ale… Tohle bylo zajímavé, Charlotta zaostřila zrak: před čtyřmi lety vystudovala obor pohostinství.

Charlotta se nad tím chvilku zamyslela. Tehdy jí bylo jednačtyřicet – to bylo hodně pozdě na rozhodnutí získat odbornou kvalifikaci. Proč ten nový směr? Snažil se ji Mendoza „vylepšit“, hrál profesora Higginse její Líze Doolittlové? A pokud ji skutečně povzbuzoval, zaplatil jí ten kurz, proč dosud, o čtyři roky později, obsluhovala v kavárně pro turisty?

Vrátila se ke zprávě a snažila se zkrotit svoje otázky: Marině patřil byt v ošumělé části města – jako taková nebyla nebezpečná, jen omšelá. Na kreditní kartě měla dluh dvacet tři tisíc šest set eur a v loňském roce se několikrát opozdila s měsíčními splátkami.

Charlotta si nechala sklouznout dokumenty do klína a zaklonila hlavu, aby zpracovala to, co si přečetla: její klientka je krásná rozvedená žena s prakticky žádnými aktivy, finančně insolventní a s nejistým zaměstnáním; má širší rodinu, která možná potřebuje, nebo nepotřebuje podporovat; nepečuje o sebe a působí vyčerpaně – všechno tohle naznačovalo, že ji Mendoza nesponzoroval; její výpisy z banky také dokazovaly, že neexistuje žádná pravidelná apanáž, dorovnávání účtů ani peněžní dary.

Nedávalo to smysl. Proč by s ním jinak byla? Očividně nešlo o milostný vztah, jak by mohlo? Tomu muži je devadesát osm! Možná ho pobláznila, ale nikdo by neuvěřil, že by se o něj Marina zajímala z jiného důvodu než kvůli penězům; vzájemně výhodná dohoda. A přesto od něj peníze očividně nedostávala.

Napadla ji jistá teorie: jestli Marina odmítala přijmout jeho pomoc, žila podle svých „zásad“ a on musel přihlížet, jak dlouhé hodiny dře v kavárně a spí v pokoji bez klimatizace… Charlotta přikývla, protože pochopila, o co šlo: klidně si dokázala představit, že to zamilovaného Mendozu trápilo – byl zvyklý pomocí svých peněz řešit problémy, vylepšovat svoje pozemky, kupovat si věci a lidi. Ale pokud mu nedovolila ani „výpomoc“, pak ho přinutila k něčemu většímu, něčemu zásadnějšímu; bude jí muset dát všechno, aby ji zachránil, vykoupil ji z té těžké situace.

Tohle byla každopádně jedna teorie.

Sklouzla pohledem k oknům: Madrid zářil, staré kamenné budovy vypadaly, jako by v západu slunce hořely. Na barokní fasády dopadaly sluneční paprsky, kolem výloh začaly procházet siluety lidí, hluk dopravní špičky se ztlumil v šum v pozadí. Jak kolébala v dlani sklenici s vínem, město se vytrácelo a ona přemýšlela nad tím, že se i ona kdysi snažila někoho zachránit. A že se někdo snažil na oplátku zachránit ji. Že oba selhali. A že život stejně, bez ohledu na to, pokračoval…

Probudila se rozladěná, modré světlo blikalo ve stále temném pokoji jako maják. Poslepu zašátrala po telefonu, a když se na ni rozzlobeně zamračil bílý displej, vyděsila se: jeden zmeškaný hovor od Lucy Santosové. Jeden od její matky, od Stephena, od Miltona, od její sestry. Proč jí, proboha, všichni volají tak brzy? Co se mohlo stát? Kolik je vůbec hodin?

Za deset minut půl dvanácté –

Za deset minut půl dvanácté? Jak je to možné? V Londýně nemohla při zvucích probouzejícího se města spát! Pohlédla na husté závěsy Armani Casa, kde pouze na nejvzdálenějším okraji pronikal do pokoje tenoučký proužek světla. Byla to jejich vina.

Přehodila nohy přes postel a převrhla skleničku, kterou nechala na podlaze. Byla prázdná, díky bohu – nebo možná ne, ruka jí vyletěla k hlavě, protože na ni zaútočila tupá bolest. Dobře, tak za to asi může i to růžové víno.

V panice se dopotácela do sprchy. Bylo příliš pozdě, než aby se jako každé ráno odhodlaně vrátila pomocí flow jógy a zeleného džusu, který Stephenovi vždycky připadal tak záhadný, do obvyklého vědomého stavu, místo toho popadla cestou ven espresso a o patnáct minut později, s vlhkými vlasy staženými do culíku a mobilem, na kterém jí stále blikalo modré světlo, opustila chvatně budovu.

Přešla ulici, s novými stíny značky Celine na očích a peckami v uších se připojila ke spěchajícím davům, které už měly půl dne za sebou, vmísila se mezi ně, stala se jednou z nich a snažila se naskočit do rozjetého vlaku. Kráčela svižně, stiskla hlasovou schránku a poslouchala vzkazy; horečně se snažila dohnat zpoždění. Byla nervózní a podrážděná. Jak to mohla dopustit? Proč si včera večer dovolila takhle se bahnit v minulosti? Obvykle se chovala disciplinovaně.

„Charlotto? Tady Lucy. Hele, přemýšlela jsem o tom, o čem jsme včera mluvily, a myslím, že máš pravdu, možná bych se měla víc věnovat tomu, co miluju. A tak jsem trochu zapátrala, a ehm, právě se koná přehlídka Prady, kterou bych ráda viděla. Jenže…“ Rozpačitě si odkašlala. „No, problém je, že na ni nemám s kým jít. Asi by se ti se mnou nechtělo, co? Jen na hodinku nebo tak? Zavolej mi.“

Stiskla tlačítko, aby si vyposlechla další zprávu.

„Drahoušku, tady máma. Už jsi odletěla, nebo jsi zpátky? Neorientuju se. Každopádně musíme doladit meníčka, protože musejí dneska odpoledne odejít do tiskárny. Shodly jsme se jen na typu písma – vím, že podle tebe se Kunstler špatně čte, ale všichni jsme přece dospělí a opravdu si myslím, že Bookman je prostě… nudný.“ Nadechla se. „Každopádně mi zavolej, drahoušku. Ale ne před druhou. Jdu za doktorem Farúdhem kvůli dalšímu zvětšení rtů –“

Časový interval vypršel, spínač matku přerušil uprostřed řeči, což se stávalo vždycky, když jí nechávala hlasovou zprávu. Charlotta byla přesvědčená, že její matka prostě zapomněla, že mluví s přístrojem, a ne s živým člověk na opačném konci linky.

„To jsem já, už jsi na jednáních? Zavolej mi zpátky.“

Vymazat.

Přešla křižovatku a hledala taxík. Madrid se už škvařil v poledním slunci, v ulicích se vznášel prach a z kapot aut čekajících na semaforech se kouřilo.

„Charlotto, tady Milton. Hele, zavolej mi, až si ten vzkaz vyslechneš. Vím, že to není přísně vzato v tvojí kompetenci, ale než půjdeš za Mendozou, musíme si promluvit. Právě se nám podařilo ulít sto milionů, ale myslím, že na víc nemáme šanci. Pošlu ti tabulky, abys mu je mohla ukázat. Bude naštvaný, ale připomeň mu, že ty prachy jsou deset let nedobytné – což je pro právníky dostatečně dlouhá doba, aby tu záležitost vyřešili u soudu. Je to dobrá zpráva, vysvětli mu to, ale promiň – víc zablokovat nemůžu, zbytek bude přece jen na tobě.“

Na ulici se objevil taxík se zapnutým světlem, Charlotta prudce mávla paží a s mobilem u ucha sledovala, jak před ní zastavuje. „Club de Campo,“ řekla řidiči, adresu mu dávat nemusela, všichni věděli, že je to nejexkluzivnější country klub v Madridu.

„Lotts, tady Myška.“ Když zaslechla typický ochraptělý hlas mladší sestry, usmála se. Její sestře Antonii se odjakživa říkalo Myška, i když nikdo už přesně nevěděl proč; původní důvod dávno patřil minulosti a z toho označení se stala láskyplná, nicméně nesprávná přezdívka, protože její sestra měla ten nejzvučnější hlas a nejhalasnější smích ze všech, koho Charlotta znala. „… Právě jsem viděla spodní prádlo, které máma vybrala družičkám pod šaty. Si dělá srandu, ne? Ani babča Banánová by si tak obrovský bombarďáky nevzala! Daly by se použít místo padáku, nekecám! Hned mi zavolej, myslím to vážně.“

Charlotta se opřela do sedadla, protože sestřina panika zmírnila tu její. Takže žádný průšvih? Svět se točí dál? Její nevydařené „ráno po předchozí noci“ se už ztrácelo z dohledu, nic strašného se nestalo.

Dokonce se začala usmívat, když přemítala o těchhle medailoncích od lidí, které miluje a kteří patří do jejího života – a je to dobrý život, ne? Rušný, cílevědomý a zábavný.

Jo, tohle stačí. Je šťastná.

Sledovala, jak se kolem oken míhá město, a cítila, jak ji nakopává kofein, bolest hlavy postupně slábne a vlasy jí začínají usychat. Život opět minutu od minuty získával řád; maska byla zpátky na svém místě a dorážející stíny noci už v jasném červencovém slunci ustupovaly.

„Señor Mendoza? Charlotta Fairfaxová,“ pravila a natáhla ruku.

„Mateo, prosím.“ Muž měl pevný stisk a přímý pohled černých očí. „Neposadíme se?“ zeptal se bezchybnou angličtinou. Ukázal na klubová křesílka – bělené proutí se slonovinovými polštářky, obrovský korál na stole mezi nimi. Pohodlně se uvelebili ve stínu a zadívali se na zvlněné louky. Za verandou byly slyšet vzdálené nárazy tenisových míčků vybíraných z voleje a elektrických golfových vozíků svištících mezi stromy, které vrhaly krátké stíny na dokonalý trávník. „Děkuju, že jste souhlasila, abychom se sešli tady.“

Charlotta ukázala na idylický výhled. „Potěšení je na mé straně.“ Otočila se zpátky a změřila si jeho oblečení: bílé rajtky, vysoké hnědé boty, světle modré triko s bílým ondřejským křížem. „Chováte v klubu koně?“

„Své koně na pólo, ano. Blíží se sezona.“ Zatímco si ji prohlížel, přehodil si jednu podsaditou nohu přes koleno, volně si propletl prsty a Charlotta věděla, že ji hodnotí jako člověka, na němž zřejmě závisí jeho osud. „Máte koně ráda?“

„Mám,“ odpověděla a opětovala jeho zkoumavý pohled. Vlasy měl prošedivělé a jeho obličeji s hustými kotletami a stejně působivým obočím dominoval baňatý nos. Nebyl pohledný, ale bylo na něm cosi podmanivého; intenzita, vrozená sebedůvěra. Charlotta věděla, že brzy oslaví šedesáté šesté narozeniny a je sedm let podruhé ženatý s bývalou Miss Španělska, která mu dala vytouženého syna, jeho první žena mu porodila „pouze“ tři dcery.

„Jezdíte?“ vyzvídal.

„Jako dítě jsem jezdila. V poslední době moc ne. Hodně cestuju a kvůli své práci nemám na žádné koníčky čas.“

„Hloupost. Co je život bez koníčků? Jen moročina, ne?“

Moročina. Jo, to je to slovo. Usmála se. „Mně to nevadí. Podložka na jógu se převáží lépe než kůň.“

Tiše se zasmál. „Buďte tenhle víkend mým hostem, trvám na tom. Máme zápas s našimi největšími soupeři, Real Sociedad. To vaši lásku k těm úžasným zvířatům oživí, za to vám ručím.“

„Děkuju, ale všechno záleží na tom, jestli tu ještě budu a co se během těch několika příštích dní stane.“ Připadalo jí, že není nutné zmiňovat tu malou večeři pro sto lidí v Savoyi, kde bude čestným hostem.

Přistoupil k nim číšník a Mateo ji gestem vybídl, aby si objednala.

„Perlivou vodu, prosím,“ požádala.

„Pro mě taky, Migueli, ale opět přidej to, co obvykle.“ Lehce si poplácal břicho a opět se na ni podíval. „Chilli vločky, je to dobré pro metabolismus.“

Čekali, až číšník odejde, a teprve pak se pustili do rozhovoru, kvůli kterému sem oba přišli. „Ano, jak jste říkala… budete tady ještě o víkendu? Splní se ta noční můra? Na tuhle otázku chceme znát všichni odpověď, ne?“ S povytaženým obočím se na ni zadíval. „Viděla jste zprávu, kterou jsem nechal vypracovat?“

„Ano. Prošla jsem ji včera večer.“ A k tomu vypila lahev růžového vína.

Naklonil se v křesílku dopředu. „A podle toho, co jste se dozvěděla, myslíte, že přijme nějakou kompenzaci a tiše zmizí?“

Charlotta ani na okamžik nezaváhala. „Ne.“

„Ne?“ Tohle nebyla odpověď, jakou chtěl slyšet. Znovu se opřel, rozčilený a nespokojený.

„Za předpokladu, že jde o milenku vašeho otce, nebo že ji váš otec přinejmenším miluje, je tu mnoho věcí, které nedávají smysl. Při pohledu na její současnou finanční situaci, zaměstnání, místo, kde žije… Všechno tohle by naznačovalo, že by měla být snadný cíl; že je zranitelná. A přesto fakt, že váš otec neměl, jak se zdá, vliv na její způsob života, mi říká, že Marině nejde o krátkodobý zisk a doufá ve víc.“ Pohlédla přímo na něj. „Domnívám se, že váš otec by obvykle poskytl svým přítelkyním byt, kde by se s nimi mohl diskrétně stýkat?“

„Pochopitelně.“ Mateo měl dotčený výraz, jako by podvádět manželku bylo věcí cti.

„No, fakt, že paní Quincyová tuhle nabídku nepřijala, by naznačoval, že se nespokojí s obvyklými drobty.“

„Takže podle vás ví, že jí můj otec chce darovat všechen majetek?“

„S největší pravděpodobností ano. Možná ho dokonce do téhle pozice opatrně sama nasměrovala.“

Mateo se opět zabořil do polštářů a něco si tiše španělsky mumlal, protože zřejmě předpokládal, že mu Charlotta nerozumí. Charlotta se rozhodla, že ho při tom nechá. Opět se na ni podíval. „Omluvte, prosím, mé rozčarování, ale je to pro mě nesmírně těžké. Kdo si myslí, že je, aby sem napochodovala a okradla nás, jeho rodinu, o všechno, co nám patří, o všechno, na čem jsme pracovali a snažili se chránit?“

„Souhlasím. Je to velice nepříjemná situace, ale také –“ přemítala, jak to zdvořile formulovat, „– v tomto případě velice neobvyklá, totiž vzhledem k věku vašeho otce. Pamatujete si, kdy se mu začalo zhoršovat zdraví?“

„Promiňte?“ Matea ten dotaz vyvedl z konceptu.

„Před tou diagnózou rakoviny nedošlo k žádným specifickým zdravotním potížím nebo obavám? Byl v dobrém zdravotním stavu?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Španělský slib.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.