Přeložila:

IVANA DRESIA

Penelope Ward: Milovaný soused

Vydání první

Copyright © 2016. NEIGHBOR DEAREST by Penelope Ward

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2456. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Neighbor Dearest vydaného v roce 2016

Český překlad © 2021 Ivana Dresia

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Dana Chodilová

Cover Model: James Joseph Pulido, Instagram: @jamesjoseph__

Cover Photographer: Cory Stierley, Instagram: @corystierley

Cover Design: Letitia Hasser, RBA Designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1656-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1657-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Penelope Ward

MILOVANÝ

SOUSED

PROLOG

Když před naším společným bytem zastavilo jeho auto, sevřel se mi žaludek. Prostě jsem to už věděla. Posledních několik týdnů jsem měla pocit, že se pomalu schyluje k bouři. Neptejte se mě, jak jsem na to přišla, ale moje srdce z nějakého důvodu vycítilo, že dnes je ten večer, kdy se roztříští na milion drobných kousků.

Stejně už bylo dlouho nalomené.

Elec nebyl sám sebou od té chvíle, kdy se před několika týdny vrátil z otcova pohřbu v Bostonu. Něco se změnilo. Používal všechny možné učebnicové výmluvy, jen aby se mnou nemusel spát. Přesně tak. Můj přítel – láska mého života – s nenasytným sexuálním apetitem po mně zničehonic přestal toužit. Jako by někdo aktivoval vypínač. To bylo prvním jasným znamením, ale existovalo ještě několik dalších známek toho, že ten chlap, kterého jsem vždycky považovala za spřízněnou duši, do mě z nějakého důvodu přestal být zamilovaný.

Od svého návratu trávil veškeré noci tím, že něco sepisoval jako šílený, místo aby šel večer do postele – měla jsem pocit, že se mi vyhýbá. Jeho polibky, které bývaly plné vášně, se zničehonic staly něžnými, někdy až téměř cudnými.

Ačkoliv jsem samozřejmě věděla, co se děje, neměla jsem ponětí, jak a proč k tomu došlo. Věřila jsem, že mě miluje. Cítila jsem to tak dlouho. Zdálo se to opravdové, tak jak se to mohlo zničehonic změnit?

Dveře se se zaskřípěním pomalu otevřely. Posadila jsem se na kraj postele a tělo mi ztuhlo, protože jsem se v duchu připravovala na nejhorší.

Elec si sundal brýle a odložil je na stůl. Pak si pomalu a nervózně strčil ruce do kapes. Pochybovala jsem, že ještě někdy ucítím, jak mě ty ruce hladí po těle. Oči měl zarudlé. Snad nebrečel v autě? A pak přišla ta slova, jež měla na hodně dlouhou dobu rozbít důvěru, kterou jsem měla ve svůj vlastní úsudek.

„Chelsea, nechci ti ublížit a je mi to strašně moc líto, ale musím s pravdou ven.“

Zbytek toho večera budu mít už navždy zahalený mlhou. Chaotický dialog plný hrůzy, smutku a bolesti, která se mi hromadila v hrudi a otupovala mozek.

Netušila jsem, jak se z té bolesti vzpamatuju, jak bych mohla ještě někdy uvěřit v lásku. Protože jsem skutečně věřila tomu, že mě miluje. Věřila jsem, že láska je nezničitelná.

Mýlila jsem se.

1. kapitola

MIMOŘÁDNĚ VYVINUTÝ SLUCH

Moje mladší sestřička je královnou dramatu. Doslova. Jade je herečka na Broadwayi.

Zatleskala a pochválila studenty, kteří nacvičovali muzikál Josef a jeho úžasný pestrobarevný plášť. „Všichni jste dnes odvedli skvělou práci! Zítra obsadíme role a začneme s první zkouškou. Bude to velkolepé!“

Jade přijela na týden do Bay Area na návštěvu rodiny a přihlásila se jako dobrovolnice do centra mládeže, kde jsem pracovala. Vzhledem k tomu, že nebylo dost času produkovat celou hru, se Jade rozhodla nacvičit s dětmi jenom jednu klíčovou scénu z muzikálu, kterou pak předvedou na konci týdne.

Milovala jsem svou práci umělecké ředitelky v Mission Youth Center. Byla to jediná věc, která se mi v životě povedla. Stinnou stránkou byla skutečnost, že mi tady všechno připomínalo bývalého přítele Eleca, který tu pracoval jako poradce pro mládež. Tak jsme se poznali. Taky miloval svou práci, ale když jsme se rozešli, dal výpověď a přestěhoval se do New Yorku. Přestěhoval se, aby mohl být s ní. Zatřepala jsem hlavou, abych zahnala myšlenky na něj a na Gretu.

Jade popadla kabelku. „Potřebuju se k tobě zajít osprchovat a něco málo zakousnout.“

Právě jsem se nastěhovala do nového bytu, který byl jen pár bloků od mé práce. Konečně vypršela nájemní smlouva na byt, jejž jsme si pronajímali společně s Elecem na druhém konci města. I když můj ex zaplatil dopředu svoji polovinu nájmu, než se odstěhoval, stejně jsem se nemohla dočkat, až odtud vypadnu; každý kout mi tam připomínal jeho a všechny ty mizerné měsíce, které následovaly po našem rozchodu.

Můj nový byt byl přímo v jižní části městské čtvrti Mission District v San Franciscu. Milovala jsem tu všudypřítomnou latinskoamerickou kulturu a hipsterskou atmosféru. Zdejší ulice lemovaly rozmanité prodejní stánky a malebné kavárničky. Byla to mekka latinské kultury, což bylo skvělé, až na to, že mi to připomínalo Eleca, který byl napůl Ekvádorec. Všude se vyskytovaly nějaké připomínky toho chlapa, jenž mi zlomil srdce.

S Jade jsme pomalu kráčely po chodníku a zastavily jsme se u stánku s ovocem, aby si mohla vybrat nějaké papáje na odpolední smoothie, které si chtěla udělat u mě v bytě. Taky jsme si koupily dvě kávy s sebou.

Při chůzi jsem si opatrně usrkla horké tekutiny. „Takže, sestřičko, nikdy by mě nenapadlo, že my dvě budeme ve stejnou dobu ve stejný situaci.“

Jade nedávno dostala kopačky od svého přítele hudebníka.

„Jo. Ale drobnej rozdíl je podle mě v tom, že já mám ve svým životě mnohem víc rozptýlení než ty. Ne že bych na Justina občas nemyslela. Ne že bych někdy nebyla smutná. Ale moje představení mě zaměstnávají natolik, že nemám čas utápět se v sebelítosti, víš?“

„Říkala jsem ti, že mám terapii po telefonu, ne?“

Jade si taky usrkla kávy a zavrtěla hlavou. „Neříkala.“

„No jo, našla jsem si psycholožku, která se specializuje na traumata z nevydařených vztahů, ale žije v Kanadě. Každopádně, jeden večer v týdnu s ní mám sezení po telefonu.“

„A pomáhá to?“

„Vypovídat se z vlastních problémů vždycky pomůže.“

„To jo. Ale bez urážky, nevypadáš o moc líp. Vždyť si o tom můžeš promluvit s Claire nebo se mnou, nemusíš platit velký prachy za povídání s někým cizím.“

„Jenže já mám čas jenom večer. A ty večer vystupuješ a Claire je příliš zabraná do svý role blažený novomanželky. A kromě toho nikdy neměla zlomený srdce. Sice mě poslouchá, ale vůbec to nechápe.“

Naše starší sestra Claire si vzala svoji první lásku ze střední školy. Přestože jsme si všechny tři byly hodně blízké, když jsme společně vyrůstaly v nedalekém Sausalitu, vždycky mi bylo příjemnější svěřit se Jade.

Když jsme dorazily k budově, v níž se nacházel můj nový byt, sestra si sedla na jednu z laviček v rohu oploceného nádvoří. „Pojďme se na chvíli posadit venku a dopít si kafe.“ Její pohled doputoval po trávníku k mému sousedovi bez košile. „Aha… a kdopak je ten sexy týpek v beanie čepici, co tady znehodnocuje tuhle nemovitost?“

„Co máš pořád s těma beanie čepicema?“

„Justin kdysi nosil podobnou. Proto je miluju. Není to smutný?“

„Je to smutný.“

„Tak to sedí od holky, která pořád ještě spí v tričku svýho bývalýho.“

„Je velký a pohodlný, s Elecem to nemá nic společnýho,“ lhala jsem. Byla to jediná věc po něm, kterou jsem si nechala. Rozesmutňovalo mě to, ale stejně jsem ho nosila.

„Takže… kdo je ten kluk?“

Nevěděla jsem, jak se můj soused jmenuje, ale občas jsem ho zahlédla, jak maluje sprejem podél betonové zdi, která obklopovala pozemek. Sloužila mu jako rozlehlé plátno. Jeho sprejování bylo skutečné umění, rozhodně se to nedalo považovat za obyčejné graffiti. Byl to propracovaný mix abstraktních a konkrétních motivů. Tenhle chlápek prostě postupně přidával na zeď rozmanitá umělecká díla. Dalo se předpokládat, že má v plánu pomalovat celý obvod pozemku, jak jen to volný prostor na zdi dovolí.

„Bydlí ve stejný budově, vlastně hned vedle mě.“

„A čím se živí? Dovolili mu, aby tady mohl takhle malovat?“

„To netuším. Když jsem ho tu uviděla poprvé, myslela jsem si, že ničí nemovitost. Ale zdá se, že to nikoho nezajímá natolik, aby mu to zakázal. Každej den přidá nějakou novou nástěnnou malbu. Vlastně je to docela hezký. Což nejde moc dohromady s jeho osobností.“

Jade foukala do své kávy. „Jak to myslíš?“

„Není moc milej.“

„Mluvila jsi s ním?“

„To ne. Není zrovna přátelskej. Snažila jsem se navázat oční kontakt, ale ignoruje mě. Má dva velký psy, a jsou to zlý potvory, pořád jen štěkají. Každý ráno je chodí venčit.“

„Možná je to autista, kterej se realizuje uměním. Nebo je to možná génius, ale má omezený sociální schopnosti. Jak se tomu říká… Asperger, ne?“

„To ne, komunikuje normálně. Viděla jsem ho křičet na pár lidí. Jsem si celkem jistá, že nemá žádnou takovou diagnózu, akorát není přátelskej. Nemá žádnýho aspergera, prostě je to debil.“

Jade se zachichotala. „Myslím, že bys měla upéct pár muffinů a zanést mu je. Tak se to přece dělá, zlepšilo by to sousedský vztahy. Možná se uvolní… nebo dokonce pomůže tobě, aby ses trochu uvolnila.“

„Říkáš muffiny, jo?“

„Jasně. Kdybych tady bydlela já, rozhodně bych do toho šla. Jenže já tady nebydlím, ale ty jo. A rozhodně potřebuješ nějaký rozptýlení! A tenhle kluk… podle mě stojí za hřích.“

Chvíli jsem mlčky obdivovala jeho široká ramena a opálená svalnatá záda, zatímco se jeho paže s plechovkou spreje pohybovala nahoru a dolů. „Bože, nepřipomíná ti Eleca? Potetovaný ruce… tmavý vlasy. Umělec. V podstatě je to ten poslední typ chlapa, kterýho bych v tuhle chvíli mohla potřebovat.“

„Takže pokud někdo vypadá podobně jako Elec, je automaticky diskvalifikovanej? Automaticky ho to předurčuje k tomu, aby ti provedl to stejný, co Elec? To si vážně myslíš? To je přece hloupá výmluva.“

„Možná je to hloupost. Ale stejně nemám chuť být s někým, kdo mi ho připomíná.“

„Tak to je škoda, protože Elec byl zatraceně sexy, a tenhle kluk… je ještě víc sexy.“

„Mohla bys mi připomenout, proč se o tom vůbec bavíme? Ten chlap mě ani nepozdraví, absolutně ho nezajímám.“

Sexy soused si najednou otřel pot z čela, sundal si roušku, která mu zakrývala nos i ústa, a vyhodil plechovku od barvy do černého odpadkového pytle. Přehodil si ho přes rameno, a když už jsem si myslela, že odejde ze dvora pryč, vydal se místo toho naším směrem. Jade se okamžitě posadila zpříma a já jsem na sebe dostala vztek kvůli tomu, že se mi trochu zvýšil tep.

Jeho oči se soustředily na mě. Nenazvala bych to zlostným pohledem, ale ani se neusmíval. Sluneční paprsky mu svítily přímo do jeho zářivě modrých očí, které dokonale kontrastovaly s opálenou kůží. Jade měla pravdu; tenhle kluk vážně vypadal úžasně.

„Nejradši mám borůvkový,“ ucedil.

„Cože?“

„Muffiny.“

„Aha.“

Jade zafuněla, jak zadržovala smích, ale neřekla nic. Nechala mě, abych si to ponížení vyžrala sama.

„A nejsem asperger ani asociál. Jsem jenom obyčejnej kokot… ale zato s mimořádně vyvinutým sluchem.“

Ušklíbl se a odešel pryč dřív, než jsem stačila něco říct.

Když byl bezpečně z doslechu – tentokrát už snad doopravdy – Jade si povzdechla. „Rozhněvaní mladí muži jsou v posteli nejlepší.“

„Ty toho prostě nenecháš, co? Nenapáchala jsi už dost škody? Odjakživa jsem ti říkala, že mluvíš moc nahlas, i když si myslíš, že šeptáš. A tady to máš. Akorát že to jde na můj účet.“

„Jen počkej, ještě mi ráda poděkuješ, až ti ten vzteklej umělec vyšuká mozek z hlavy.“

„Ty jsi úplně nemožná!“

„Proto mě tak miluješ.“

„Máš pravdu,“ musela jsem se smát.

2. kapitola

INTENZIVNÍ VYVRCHOLENÍ

O týden později se Jade vrátila zpátky do New Yorku. Už teď mi šíleně chyběla. Jediným důvodem, proč jsem ji odmítala navštívit, byla skutečnost, že tam nyní žil Elec s Gretou. I když bylo krajně nepravděpodobné, že bych tam na ně narazila, ještě jsem nebyla připravená zavítat na jejich území.

Rozhněvaného umělce jsem od onoho incidentu, kdy u mě byla Jade na návštěvě, ještě nepotkala. Souseda jsem sice neviděla, zato jeho psi mě skoro každé ráno budili svým zběsilým štěkáním. Do centra mládeže jsem chodila až na odpoledne, takže jsem mívala volná rána. Docela často jsem v noci špatně spala a potřebovala bych se ráno dospat.

Časem to dospělo do takového stavu, že už jsem celou situaci přestávala zvládat. Když neštěkal jeden pes, štěkal ten druhý. Ale většinou štěkali oba dva unisono. Bylo mi úplně fuk, jak skvěle můj soused vypadá; chtěla jsem se vyspat!

V úterý ráno jsem se vyhrabala z postele a natáhla na sebe tepláky. Nanesla jsem si trochu korektoru na pytle pod očima, než jsem se vydala k jeho dveřím.

Sotva jsem zaklepala, okamžitě otevřel. Měl na sobě bílé tričko, které mu skvěle padlo. Vlasy měl ještě rozcuchané ze spánku. „Co bys ráda?“

„Potřebuju s tebou mluvit o tvých psech.“

„Cože? Žádný borůvkový muffiny?“

„Ne. Je mi líto, ale kvůli neustálýmu štěkání těch tvejch blbejch zvířat nemůžu spát a nemám dost energie na pečení.“

„S tím štěkáním nic nenadělám. Už jsem vyzkoušel všechno možný i nemožný. Prostě nechtějí zmlknout.“

„A co si máme počít my ostatní?“

„To nevím. Pořídit si špunty do uší?“

„Tak teď vážně. Přece musí existovat něco, co bys mohl udělat.“

„Jedině že bych jim omotal izolepou tlamy, což samozřejmě neudělám. Mimochodem, slyšíš je snad teď štěkat?“

Z nějakého důvodu skutečně přestali.

„Ne. Ale málokdy se stane, že jsou po ránu takhle potichu, a ty to moc dobře víš.“

„Podívej, jestli si chceš stěžovat domácímu, jen do toho. V tom ti nemůžu bránit. Ale já už jsem vyzkoušel úplně všechno, a neexistuje nic, čím bych je dokázal umlčet. Mají svůj vlastní rozum.“

„No, tak v tom případě to asi budu muset vážně udělat. Budu se muset uchýlit k tomu poslednímu možnýmu řešení. Díky, že jsi mě vyslechnul!“ vybafla jsem ironicky. Otočila jsem se k odchodu a už jen slyšela, jak se za ním zabouchly dveře.

V tom okamžiku, kdy jsem se vrátila do svého bytu, se ozval štěkot znovu, jako na povel.

Lehla jsem si zpátky do postele a bylo mi jasné, že jen jedna jediná věc by mi dokázala pomoct natolik, abych ještě mohla na chvíli usnout i uprostřed štěkotu. Ačkoliv se mi do toho nechtělo, popadla jsem protihluková sluchátka a nasadila si je na uši, abych omezila nepříjemné zvuky na únosnou míru. Trochu to pomohlo, i když jsem si nepustila žádnou hudbu. Až na to, že já jsem byla zvyklá spát na boku, a sluchátka byla řešením, jenom když jsem ležela na zádech. Ve vodorovné poloze jsem ležela jenom tehdy, když jsem masturbovala. Ale proč jsem si najednou vybavila toho vzteklého umělce? Sotva jsem se sama sebe začala dotýkat, okamžitě to vyvolalo nechtěné představy. Nechtěla jsem ho mít před očima. Vždyť je to sobecký blb; nezaslouží si být objektem mého chtíče. Ale voněl tak zatraceně dobře, směsí koření, pižma a testosteronu. Člověk nemá kontrolu nad tím, o čem sní. Skutečnost, že je zlý a nedosažitelný, z něho činila ještě více žádoucí objekt mých zakázaných myšlenek. Jak jsem se naučila na psychologii na vysoké škole, potlačování myšlenek často vede k posedlosti. Pokud si řeknete, že na něco nesmíte myslet, budete na to myslet o to víc.

Zasunula jsem prsty do kalhotek a začala si masírovat klitoris. Bože, vždyť ani nevím, jak se ten chlap jmenuje. Bylo to zvrácené, ale v tu chvíli mi na tom vůbec nezáleželo. Představovala jsem si ho, jak se nade mnou sklání a zuřivě mě šuká. Po celou dobu jsem na pozadí stále slyšela vzdálený štěkot psů, zatímco jsem se zmítala sem a tam a již brzy dospěla k jednomu z nejintenzivnějších vyvrcholení, jaké jsem kdy zažila.

Jakmile se mé tělo uvolnilo, podařilo se mi ještě na hodinu usnout.

Když jsem se znovu probrala, oknem proudilo dovnitř dopolední slunce. Zamžourala jsem a otevřela oči. Uvědomila jsem si, že štěkot ustal. Ty bestie musely být venku na procházce.

Zbývalo mi ještě pár hodin, než se budu muset vydat do práce, a tak jsem se rozhodla vyhledat telefonní číslo na majitele nemovitosti. V budově sice byla kancelář vedení, ale žena, která tam pracovala, mi připadala dost laxní. Měla jsem podezření, že by nebrala mou stížnost na štěkot psů dostatečně vážně, a tak jsem si řekla, že se obrátím rovnou na majitele. Až dosud jsem vždy jednala jen s tou ženou v kanceláři a domácího jsem ještě nepotkala.

Při hledání na internetu se objevilo jméno D. H. Hennessey, s.r.o. Bylo tam telefonní číslo, ale když jsem na něj zkoušela volat, hovor spadl do hlasové schránky s automatickou hláškou. Chtěla jsem s ním mluvit osobně, takže jsem zavěsila, aniž bych nechala vzkaz. Všimla jsem si, že uvedená adresa je v prvním patře této budovy. Rozhodla jsem se tam rovnou zamířit. Oblékla jsem si šaty, nazula boty a trochu se učesala.

Zaklepala jsem na dveře, zhluboka se nadechla a čekala. Když se dveře otevřely, při pohledu na něj jsem se málem skácela.

Stál tam rozhněvaný umělec, bez košile a s tou zatracenou beanie čepicí na hlavě. Srdce mi bušilo. Po nahé vypracované hrudi mu stékal pot a mně se proti vlastní vůli sbíhaly sliny v ústech.

„Co bys ráda?“ Položil mi stejnou otázku, jako když mi před pár hodinami otevřel dveře svého bytu. Připadalo mi to jako déjà vu, epizoda ze seriálu Twilight Zone anebo noční můra – bez ohledu na to, které dveře otevřu, pokaždé tam bude stát on.

„Co tady děláš?“

„Patří mi to tady.“

„Ne. Tvůj byt je hned vedle toho mýho.“

„Přesně tak. Tam bydlím. A tady mám ateliér a tělocvičnu.“

„Tohle je adresa majitele domu.“

Po tváři se mu rozlil jízlivý úsměv. Najednou jsem si připadala jako ten největší hlupák na světě, když mi to došlo: to on je majitelem tohoto domu. To proto mě ten hajzl ještě povzbuzoval, abych klidně podala oficiální stížnost!

„Ty jsi D. H. Hennessey…“

„Jo. A ty jsi Chelsea Jamesonová. Vynikající potenciál, skvělé reference… ale chronický kverulant.“

„No, tak to ovšem ledacos vysvětluje… to proto si můžeš čmárat na budovu a celkově se ke svým sousedům chovat jako pitomec.“

„Vyprošuju si, abys moje tvůrčí umění nazývala čmáráním. Rozhlídla ses vůbec někdy po týhle čtvrti? Je to mekka umělců. Moje zeď není zdaleka jediná s nástěnnými malbami. A s těmi psy to docela přeháníš. Takže, kdo je tady větší kretén? To je přinejmenším diskutabilní.“

Za ním jsem viděla několik posprejovaných malířských pláten, posilovací lavici a několik dalších cvičebních pomůcek.

„Kde jsou tví psi teď?“

„Dávají si šlofíka.“

„Psi si dávají šlofíka?“

„Jo. Potřebovali si schrupnout, dohánějí spánek, protože jsi je ráno vzbudila tím svým stěžováním.“ Vykouzlil na tváři úsměv. Díky tomu jsem si uvědomila, jak moc si to užívá.

„Takže, to D ve tvým jméně znamená jednoznačně debil, že?“

Chvíli na mě mlčky zíral, než odpověděl. „D znamená Damien.“

Damien.

Samozřejmě, že jeho jméno muselo být taky sexy.

„Damien… jako v tom filmu Přichází Satan? Tak to sedí.“ Rozhlédla jsem se po prostoru. „Proč tuhle místnost uvádíš jako svou adresu pro nájemníky?“

„Hm, já ti ani nevím. Možná nechci, aby se v mým bytě každou chvíli objevovali šílenci, který mě budou přirovnávat k antikristovi.“

Nedokázala jsem si pomoct, zacukaly mi koutky úst. Tohle byl zřejmě ztracený případ. „Tak fajn, tahle návštěva byla očividně zbytečná. Užij si posilování.“

Toho odpoledne navštívili centrum pro mládež členové Sanfranciských symfoniků. Předvedli malé představení jenom pro nás. Když jsem viděla úsměvy na tvářích dětí, které směly obdivovat a osahat si všechny ty nóbl hudební nástroje, znovu jsem si uvědomila, jak moc miluju svoji práci.

Zatímco se všichni soustředili na naše hosty, všimla jsem si jedné puberťačky schované v koutě s mobilem. Ariel Sandovalová. Používání bezdrátových zařízení bylo proti pravidlům našeho centra, protože to tady mělo fungovat především jako místo k učení. Mládežníci museli chtě nechtě nechat svoje telefony v košíku na recepci a cestou ven si je zase vyzvedli.

„Ariel, je všechno v pořádku? Měla by ses připojit k ostatním.“

Odmítavě zavrtěla hlavou. „Omlouvám se, vím, že nesmím mít telefon. Ale já ho potřebuju. A ne, nejsem v pořádku.“

Sedla jsem si vedle ní na zem. Podlaha mě studila do zadku. „Co se děje?“

„Je to kvůli Kaiovi. Musím ho sledovat na Facebooku, jestli ho někdo neoznačil.“

Její přítel Kai k nám taky docházel, byl členem zdejšího basketbalového týmu. Byl objektem touhy nejedné z místních dívek. Když jsem zjistila, že Ariel a Kai spolu chodí, trochu jsem si začala dělat starosti, a to nejen kvůli jejich věku – bylo jim oběma teprve patnáct – ale taky kvůli Kaiově popularitě.

Takže pro mě nebylo absolutně žádným překvapením, když řekla: „Myslím, že se schází s někým jiným.“

„Proč si to myslíš?“

„Minulej tejden po škole sem vůbec nechodil a brácha mi říkal, že ho viděl v obchoďáku s nějakou holkou.“

Srdce mi pokleslo. Toužila jsem jí říct, že to bude nejspíš pravda, ale nebyla jsem si jistá, jestli je na to emocionálně připravená.

„No, nedělej unáhlené závěry, dokud si s ním o tom nepromluvíš. A měla bys to udělat co nejdřív. Pokud by to byla pravda, nemá smysl zavírat před tím oči. Nemá cenu ztrácet čas s někým, kdo k tobě není upřímnej.“

Moje vlastní neblahá zkušenost.

I když mě Elec technicky vzato fyzicky nepodváděl, vnímala jsem to jako emocionální zradu.

Ariel si utřela oči a pak se obrátila na mě. „Můžu se vás na něco zeptat?“

„Jistě.“

„Co se stalo mezi vámi a Elecem?“

Sevřel se mi žaludek. Nečekala jsem, že to vytáhne, a byl to příliš komplikovaný příběh, který se mi nechtělo omílat.

Elec byl v centru hodně oblíbený. Když odešel, všechny to zasáhlo. Bylo všeobecně známo, že jsme tvořili pár; všichni z toho měli upřímnou radost.

„Zajímá tě, proč jsme se rozešli?“

„Jo.“

Pokud jsem to všechno měla shrnout do jedné věty, existovala jen jedna jediná odpověď. „Zamiloval se do někoho jiného.“

Ariel vypadala zmateně. „Jak může člověk někoho milovat, a přitom se zamilovat do někoho jinýho?“

Hm. Toť otázka za milion.

„Sama se na to snažím přijít, Ariel.“

„Pamatuju si, jak se k vám choval. Vypadalo to, že vás doopravdy miluje.“

„Taky jsem tomu věřila,“ zašeptala jsem.

„A zpětně si myslíte, že vás doopravdy vůbec nemiloval… Nebo to bylo tím, že tu druhou dívku miloval víc?“

Měla jsem pocit, jako by mě tahle patnáctiletá dívenka prokoukla skrz naskrz a položila mi otázku, kterou jsem si i já musela neustále klást. Chtěla jsem k ní být upřímná.

„Nejsem si jistá, jestli existují různé úrovně lásky, nebo jestli jeho odchod znamenal, že mě nikdy nemiloval. Nechápu, jak je možný přestat někoho milovat. Sama se tím snažím prokousat. Ale jedna věc je jistá: když tě někdo podvádí, tak tě nemiluje.“

Zahleděla se stranou. „Jo, nejspíš máte pravdu.“

Šťouchla jsem do ní ramenem a zazubila se. „Ale mám pro tebe i dobrou zprávu. Jsi ještě tak mladá a máš spoustu času najít toho pravého, pokud to není Kai. Oba jste teď ve velmi náročném věku, pravděpodobně v nejtěžší fázi svého života. Zažíváte hormonální bouři a oba teprve zjišťujete, kdo vlastně jste.“

„A co vy?“

„Co já?“

„Našla jste si někoho jinýho?“

„Ne.“ Odmlčela jsem se a zadívala se do země. „Nejsem si jistá, jestli k tomu někdy vůbec dojde.“

„Proč ne?“

Jak bych mohla být naprosto upřímná a zničit tím veškeré naděje téhle mladé dívky? Jak bych mohla nahlas přiznat, že mám strach, že už nikdy nebudu schopná uvěřit žádnému jinému muži? To je můj soukromý problém. Odmítala jsem ji poskvrnit svým temným oblakem pochybností.

„A víš ty co, Ariel? Všechno je možný,“ usmála jsem se nakonec.

Kéž bych tomu sama dokázala uvěřit.

3. kapitola

DÍRA VE ZDI

„Mám jen pár minut, než se budu muset nalíčit před vystoupením, ale rychle mi řekni, co se děje,“ vyzvala mě Jade.

Před chvílí jsem totiž sestře poslala esemesku: Tomuhle nikdy neuvěříš. Zavolej mi, až budeš moct.

Bylo to hned poté, co jsem zjistila totožnost svého domácího.

„Takže, vzpomínáš si ještě na rozhněvanýho umělce?“

„No nekecej, tys ho ojela?“

„Ne!“

„Tak o co jde?“

„Vyšlo najevo… že mu ten dům patří.“

„Děláš si srandu?!“

„Nedělám. Tohle nebude dobrý.“

„A proč ne? Naopak, to je skvělá zpráva!“ smála se.

„V jakým smyslu? Teď už nikdy nedonutím ty čokly, aby drželi hubu.“

„Ale až spolu začnete píchat, nebudeš muset platit nájem!“

„Nehodlám s ním nic mít! Protože je to blb. A i kdyby snad k něčemu takovýmu mělo v nějakým bizarním vesmíru dojít, nikdy bych nepřestala platit nájem. Připadala bych si jako děvka.“

Řehtala se. „Aha.“

„Co je?“

„Když zuříš, můžeš zažít ten nejlepší sex.“

„Jo, to už jsi mi říkala, i když nemůžu tvrdit, že bych to už někdy vyzkoušela.“

„Však počkej, až to zažiješ s tím… Jak že se jmenuje?“

„Damien. Jmenuje se Damien. A rozhodně to s ním nehodlám zkoušet.“

„Damien? Jako v tom filmu Přichází Satan?“

„Přesně totéž mě napadlo, když mi prozradil svoje jméno. Když jsem mu to řekla, nevypadal moc šťastně.“

„A už někdy vypadal šťastně?“

Zahihňala jsem se. „Máš pravdu, pořád se tváří jako kakabus.“

„Stejně je to napínavý. Sakra… už mě volají. Budu muset jít.“

„Zlom vaz!“

„A ty ošukej domácího!“

„Ty jsi ale potvora.“

„Miluju tě!“

„Já tebe taky.“

Konverzace s mou sestrou mě pokaždé dostala do dobré nálady.

Zbývala mi ještě hodina do terapie po telefonu. Rozhodla jsem se, že si zajdu pro nějaké jídlo. Cestou po schodech dolů jsem narazila na Murraye, správce budovy. Desítky klíčů, které nosil připevněné k opasku, řinčely o sebe, zatímco zametal schody a pískal si u toho.

„Ahoj, Murrayi!“

„No ahoj, krásná slečno.“

„Normálně v úterý nepracuješ.“

„Mám docela těžký období a šéf mi umožnil odpracovat si pár hodin navíc.“

„Tvůj šéf je… D. H. Hennessey?“

„Jo… Damien.“

„Víš, vlastně jsem se s ním teprve seznámila. Neměla jsem tušení, že můj asociální soused s věčně štěkajícími psy je ve skutečnosti pan domácí.“

Murray se zachechtal. „No jo, on se s tím moc nechlubí.“

„Co je vlastně zač?“

„Jak to myslíš? Chceš vědět, jak může mladík jako on vlastnit takovej dům?“

„No, vlastně jo, ale taky by mě zajímalo, proč je pořád tak naštvanej.“

„Pes, kterej štěká, nekouše. Damien je ve skutečnosti dobrák. Umožní mi práci navíc, kdykoliv to potřebuju, a na Vánoce bývá vážně štědrej… i když se občas tváří, jako by měl v zadnici klacek.“

„Klacek? Spíš pořádnej kůl,“ odfrkla jsem si.

„Někdy to tak vypadá. Ale víš co, je to můj živitel, takže ode mě o něm nic špatnýho neuslyšíš,“ zamrkal na mě.

„Je teda docela talentovanej,“ podotkla jsem. „To se mu musí nechat.“

„A taky chytrej. Věř mi. Proslýchá se, že má vystudovanej Massachusettskej technickej institut.“

„Cože? Děláš si srandu?“

„Nedělám. Nesuď knihu podle obalu. Něco vynalezl, prodal práva k patentu a pak podle všeho investoval do nemovitostí. Teď už jen vybírá nájem a dělá si, co chce… A to je umění.“

„Páni. Tak to je… zatraceně působivý.“

„Ale ode mě jsi to neslyšela.“

„Rozumím, Murrayi.“

„Co máš v plánu na dnešní večer?“

„Nic zvláštního. Jen si jdu koupit něco k jídlu a sním si to doma.“

„Tak si to užij.“

„Díky.“

Za dvacet minut jsem byla zpátky a nesla jsem si placičky ze smažených banánů a rýži ze své oblíbené restaurace Casa del Sol.

Všechno jsem to zhltla a po jídle jsem se snažila chvíli meditovat, abych se připravila na telefonickou terapii s doktorkou Veronicou Littleovou, specialistkou na vztahová traumata.

Doktorka Littleová nebyla zrovna levná, za hodinové sezení jsem platila dvě stě dolarů. To moje matka ve skutečnosti přišla s tím nápadem, abych o svých pocitech mluvila s nějakým odborníkem. Ačkoliv jsem si nebyla jistá, jestli to vůbec funguje, každé úterý večer v půl deváté jsem vytočila číslo doktorky Littleové.

Možná bych měla faktury přeposlat Elecovi.

Měla jsem terapeutku na hlasitém odposlechu a během povídání jsem v ložnici skládala prádlo.

„Často opakujete jednu a tutéž otázku, Chelsea. Ptáte se, jestli vás Elec opravdu miloval. Myslím, že jedním z důvodů, proč se nemůžeme posunout dál, je takzvaný koncept jednorožce.“

„Koncept jednorožce? Co to je?“

„Jednorožec je něco, co je myticky krásné a nedosažitelné, že?“

„Asi ano…“

„A to byla Greta pro Eleca. Vyloučil možnost, že by ji mohl milovat, protože to měl zakázané. Mezitím se zamiloval do vás. Podle mě to byla opravdová láska. Když se však jednorožec zničehonic stane dosažitelným, všechno se tím mění. Síla jednorožce je extrémně silná.“

„Tím chcete říct, že mě Elec opravdu miloval, ale jenom tehdy, když si myslel, že nemůže být s Gretou? Ona je jeho jednorožec. A já jsem nebyla jeho jednorožec.“

„Přesně tak… Vy jste nebyla jeho jednorožec.“

„Já jsem nebyla jeho jednorožec,“ zopakovala jsem šeptem. „Můžu se ještě…“

„Je mi líto, Chelsea. Náš čas pro dnešek vypršel. Příští úterý se touto problematikou budeme zabývat o něco více.“

„Tak dobře. Děkuju, doktorko Littleová.“

Dlouze jsem vydechla, svalila jsem se na postel a snažila se pochopit, co mi právě řekla. Jednorožec. Hmm.

Najednou jsem ztuhla, protože jsem měla pocit, že slyším něčí smích.

Nejdřív jsem si myslela, že se mi to jen zdálo.

Ale ne, vycházelo to zpoza čela mé postele.

Vyskočila jsem na nohy.

„Jednorožec. To mě poser!“ řekl někdo hlubokým hlasem, než se znovu rozchechtal.

Damien.

On poslouchal moje terapeutické sezení!

Stáhl se mi žaludek.

Ale jak to mohl slyšet přes zeď?

„Ty mě odposloucháváš?“ zeptala jsem se.

„Ne. To ty mě rušíš v práci.“

„To nechápu.“

„Ve zdi je díra. Když pracuju, bohužel u toho musím poslouchat tvoje zoufalý telefonní hovory.“

„Díra… ve zdi? A ty o tom víš?“

„Jo. Ještě jsem se nedostal k tomu, abych to opravil. Musela tam být už předtím, než jsem dům koupil. Nejspíš tady někdo měl šťastnou díru, čili provozoval skrz ten otvor sex, nebo prováděl nějakou podobnou prasárnu.“

„Ty jsi mě odposlouchával skrz… šťastnou díru ve zdi?“

„Ne. To ty mě nutíš poslouchat idiotský rozhovory s lidma, který tě akorát tak okrádají… skrz šťastnou díru ve zdi.“

„Netušila jsem, že jsi až takovej…“

„Kokot?“

4. kapitola

MILUJU SLANINU

Další den v práci jsem nedokázala myslet na nic jiného než na to, že Damien poslouchal mé soukromé hovory. Bylo to vůbec legální?

Včera večer jsem po jeho doznání poměrně rychle přerušila naši komunikaci přes zeď a vytratila se do obývacího pokoje, kde jsem vyzunkla lahev zinfandelu a spořádala celou krabici sušenek.

Naštěstí jsem dnes byla v centru mládeže příliš zaneprázdněna, než abych se tím nechala úplně pohltit, protože večer jsme pořádali tradiční každoroční „snídani k večeři“. Zkrátka a dobře, jednou za rok jsme pro všechny děti připravili obrovskou slavnostní snídani, která se namísto ráno podávala večer. Já jsem dostala za úkol usmažit několik kilo slaniny.

Když jsem se po práci vracela domů, páchnoucí vším tím tukem ze slaniny, znovu jsem začala být jako posedlá tou dírou ve zdi. Všimla jsem si, že otvor je přímo za mou postelí. Jen jsem chtěla doufat, že pokud moje ložnice sousedila s jeho kanceláří, možná tam v noci nepobýval příliš často. Možná neslyšel úplně všechno. Nebo jsem si to možná jenom nalhávala.

Kolik toho ve skutečnosti mohl slyšet? S doktorkou Littleovou jsem probírala opravdu velmi soukromé věci. Měla jsem toho plnou hlavu a po cestě jsem málem vrazila do stánku s ovocem.

Když jsem dorazila domů, už jsem byla v ráži. Impulzivně jsem minula dveře do svého bytu a pokračovala k těm Damienovým. Psi, kteří bývali k večeru obvykle celkem potichu, z nějakého důvodu dnes štěkali jako pominutí.

Zuřivě jsem zaklepala na dveře a měla jsem v plánu uhodit na Damiena, aby mi okamžitě vyklopil, co všechno slyšel přes zeď. Když nepřišel ihned otevřít, zabušila jsem ještě víc. Štěkot zesílil, ale dveře zůstávaly zavřené. Právě když jsem se už chtěla otočit a odejít pryč, dveře se rozletěly.

Damienovy tmavé vlasy byly mokré a z čela až na hruď mu stékaly kapky vody. Ve skutečnosti byl celý mokrý. Vyřezané véčko na spodní části břišních svalů bylo zjevným důkazem, že všechno to cvičení v posilovně se vyplatilo. Kolem pasu měl omotaný malý ručník, jinak byl úplně nahý.

Překrásné tělo s vyrýsovanými svaly.

Sakra!

Vypadal až nemravně sexy.

Pouze silou vůle jsem od něho dokázala odtrhnout oči. „Zbláznil ses, že takhle otvíráš dveře návštěvám?“

„Já jsem se zbláznil? To ty ses zbláznila, protože bušíš na moje dveře jako šílenec. Nechtělo se mi vylízat ze sprchy, ale myslel jsem si, že se něco stalo. A co je to tady sakra za smrad? Není to slanina, že ne?“

„Je to slanina. V práci jsem smažila slaninu.“

„A do prdele!“ zavrčel skrz zaťaté zuby.

„Přišla jsem za tebou, abychom si promluvili o opravě té díry ve zdi, ale očividně…“

Než jsem stačila dokončit větu, vrhli se na mě dva černí rotvajleři a povalili mě na zadek. Zatímco jsem bezmocně ležela na podlaze v chodbě, zběsile mi olizovali obličej, krk i hruď. Taky mi cupovali tričko.

Celá vyděšená jsem ze sebe dostala: „Sundej je ze mě!“

Damien zápasil s mohutnými zvířaty, až se mu konečně podařilo zbavit mě jich. Obličej jsem měla zalepený od jejich slin. Donutil je vrátit se do bytu, slyšela jsem, jak jejich tlapy škrábou a kloužou po podlaze z tvrdého dřeva. Damien se pak vrátil na chodbu, zabouchl za sebou dveře a zamkl psy uvnitř.

Natáhl ke mně ruku a já jsem ji přijala. Pomalu, ale razantně mě zvedl ze země, jako by mé tělo bylo lehké jako pírko.

Úplně jsem ztratila řeč, jen jsem mlčky zírala na svoje tričko, na němž teď chyběl velký kus látky a díra odhalovala podprsenku.

Zdálo se, že on taky nevěděl, co by měl říct. „Chelsea, já…“

„Seš teď spokojenej? Podívej, co mi udělali!“

„Cože? Ne! Tohle jsem nechtěl! Ti psi jsou posedlí slaninou, jasný? Je to pro ně největší lákadlo na světě. To proto na tebe skočili. Proč jsi sem sakra musela chodit, když na míle smrdíš slaninou?“

„Musím už jít,“ vyštěkla jsem a zamířila ke svým dveřím.

Pokusil se mě zastavit. „Počkej.“

„Ne. Prosím, prostě zapomeňme na to, co se právě stalo.“

Než jsem za sebou zavřela dveře svého bytu, ohlédla jsem se. Damien tam pořád ještě stál.

Po horké sprše jsem se trochu uklidnila a začala jsem si říkat, že jsem to možná trochu přehnala, když jsem Damiena obvinila z toho, jak psi vyšilovali. Dělal, co mohl, aby je ze mě co nejrychleji dostal, což nebyl snadný výkon, když uvážím, že si přitom musel neustále přidržovat ručník, aby mi neodhalil své nádobíčko.

Teprve teď mi došlo, že se mi snažil omluvit, než jsem ho odbyla. Předtím mi to nedocházelo, protože jsem na něho byla pořád naštvaná kvůli tomu odposlechu. Tak či tak, dnes večer už rozhodně nic řešit nebudu. Byla jsem příliš unavená a cítila jsem, že by to bylo nad moje síly.

Popadla jsem kabelku a rozhodla se zajít do stánku s rychlým občerstvením a koupit si tam něco jednoduchého k večeři. Přede dveřmi jsem málem zakopla o malou tašku. Sehnula jsem se pro ni a poznala, že je z Casperova obchodu s legračními tričky ve městě.

Uvnitř bylo rezavě zbarvené tričko v malé velikosti s bílým nápisem. Stálo tam MILUJU SLANINU a pod tím byl vyobrazený smajlík se rty vyrobenými z proužků slaniny.

Uvnitř nebyl žádný vzkaz, ale bylo mi jasné, že to musí být od Damiena.

Na zpáteční cestě domů s nákupem jsem pořád musela přemýšlet nad tím, že jsem mu nejspíš stála za to, aby se překonal a zašel mi koupit nové tričko jako nabídku smíru. Chovala jsem se jako husa a všechno jsem zveličovala, od té díry ve zdi až po útok psů? Zcela upřímně jsem neměla tušení. Věděla jsem jen jedno: že už mám po krk té přecitlivělé osoby, kterou jsem se v posledním roce stala.

Rychle jsem si připravila špagety s rajčatovou omáčkou a po večeři si šla do ložnice číst. Ale sotva jsem se posadila na posteli, nemohla jsem si pomoct, abych pořád nepřemýšlela nad tím, jestli je za zdí Damien.

Když se mi zdálo, že za sebou slyším nějaké zvuky, zeptala jsem se: „Jsi tam?“

Po krátké odmlce jsem uslyšela jeho hluboký hlas. „Jo. Pracuju ve svý kanceláři. Já tě neodposlouchávám.“

Protože jsem ve skutečnosti neočekávala žádnou odpověď, srdce mi začalo tlouct rychleji.

Po minutě ticha jsem se rozhodla prolomit ledy. „Děkuju za tričko.“

„Rádo se stalo. Musel jsem ti přece vynahradit škody. A taky ti dlužím omluvu.“

„Vím, že jsem ti ani nedala šanci omluvit se. Mrzí mě to.“

Neřekl na to nic, a tak jsem pokračovala. „Jak se vlastně jmenují? Tvoji psi.“

„Dudley a Drewfus.“

„Roztomilý. Jak jsi na to přišel?“

„Já jsem jim ty jména nevybral.“

„A kdo teda?“

„Moje bejvalka.“

Zajímavé.

„Aha.“

„Proč jsou večer tak potichu… jako právě teď… ale ráno jsou tak hluční?“

„Nejsou tady.“

„A kde jsou?“

„Jsou u ní. Máme střídavou péči. Ráno je tady vysadí cestou do práce a já je večer vrátím.“

„Páni. A já jsem si říkala, proč je po večerech nikdy neslyším. Teď už to dává smysl.“ Měla jsem to vědět. „Takže, ty jsi byl ženáč?“

„Ne. Je to bejvalá přítelkyně.“

„Dřív tady bydlela s tebou a se psy?“

„Hele, na někoho, kdo se tak čílil kvůli tomu, že jsem náhodou zaslechl jeho telefonát, jsi nějak moc zvědavá.“

„Sorry. Ale když jsi toho o mně tolik slyšel, bylo by fér, abys mi o sobě taky něco prozradil, nemyslíš?“

Povzdechl si. „No jo. Dřív bydlela tady se mnou.“

„A co se stalo?“

„Jak to myslíš, co se stalo? Rozešli jsme se.“

„Jo, já vím. Ale chci říct… proč vám to nevyšlo?“

„Na tuhle otázku není pokaždý jednoznačná odpověď. Není to vždycky tak jednoduchý jako…“ Zaváhal. „Když někdo šuká svou nevlastní sestru.“

Panebože!

To je takovej hajzl!

Určitě musel poslouchat víckrát než jenom posledně. Styděla jsem se za to natolik, že jsem neprozradila nikomu kromě Jade a doktorky Littleové, že ta žena, kvůli které mě Elec opustil, byla ve skutečnosti jeho nevlastní sestra, do které byl podle všeho celá léta zamilovaný – už od puberty.

Když jsem na to nic neříkala, uchechtl se. „Omlouvám se. To jsem neměl říkat, sypu si popel na hlavu.“

Mlčela jsem a jen jsem nevěřícně kroutila hlavou.

Pokračoval dál. „Tohle se opravdu stalo? Zní to jako ze špatnýho románu.“

„Jo, vážně se to stalo. Co ještě jsi slyšel?“

„Kristepane, já tě přece nesoudím, Chelsea. Je mi to všechno úplně jedno, na takových věcech mi nezáleží.“

„Mně na tom záleží.“

„Ale ta terapeutka tě jenom okrádá.“

„Proč to říkáš?“

„Mele blbosti o jednorožcích, jen abys pořád všechno zpochybňovala a dál jí platila. Řekni mi jednu věc. Po všech těch týdnech rozhovorů s ní, cítíš se o něco líp?“

„Ne.“

„To proto, že někdy prostě neexistuje uspokojivý vysvětlení pro všechno. Chceš férovou odpověď? I slušnejm lidem se občas dějou hnusný věci. Tady máš odpověď. Lidi se zamilujou, odmilujou, všechno zničí. To je život. Neudělala jsi nic špatnýho, tak přestaň pořád hledat odpovědi, cos pokazila.“

Zavřela jsem oči a nechala jeho slova rezonovat v sobě. K mému překvapení mi začaly slzet oči. Ne proto, že by ke mně byl až moc upřímný. Bylo to z jiného důvodu. Bylo to totiž poprvé, co mi došlo, že jsem nemohla udělat vůbec nic, abych tomu zabránila. A že to možná přece jen nebyla moje chyba.

Konečně jsem našla ztracenou řeč. „Nebyla jsem vždycky tak nejistá. Já jen… Ta zkušenost s ním – s Elecem – opravdu hodně ovlivnila můj život, protože mě to donutilo o všem pochybovat. Myslela jsem si, že dělám všechno správně, aby nám to fungovalo. Byla jsem přesvědčená, že mě miluje, cítila jsem se s ním v bezpečí, věřila jsem ve společnou budoucnost. Klidně bych za něho dala ruku do ohně. A teď to cítím tak, že už nikdy nikomu nebudu moct věřit celým svým srdcem. A to mě děsí, protože nechci skončit sama. Opravdu jsem si myslela, že on je ten pravej.“

„No, evidentně nebyl. Musíš se s tím smířit a jít dál. Vím, že se to snadnějc řekne, než udělá, jenže od toho se odvíjí celej tvůj budoucí život. Nemáš jinou možnost než se s tím smířit, takže je jenom na tobě, jestli chceš ztrácet čas rejpáním se v minulosti a snahou vyřešit neřešitelný, nebo se ve svým životě posuneš dál.“

Bože, měl pravdu.

Musela jsem se usmát. „Jak je možný, že jsi tak chytrej?“

„To je jen obyčejnej selskej rozum.“

„Jo, ale nemyslím jenom tohle. Údajně jsi vystudoval Massachusettskou techniku.“

„Jak ses o tom dozvěděla?“

„Takže ty drby jsou pravdivý?“

„Jo, chodil jsem tam, ale není to nic, čím bych se chlubil.“

„Ale měl bys být na sebe pyšnej, vždyť je to úžasný.“

„Není to nic tak úžasnýho. Lidi, co bojujou za naši zemi… Děti bojující s rakovinou… To jsou úžasní lidi. Sedět na hodině fyziky s bandou dalších šprtů není nic úžasnýho.“

„Ty nemůžeš být šprt, Damiene.“

„Uznávám, že na to nevypadám.“

„Nikdy bych tě na to netipovala, na základě toho…“

„Na základě čeho?“

„Na základě toho, jak vypadáš… bych nevěřila, že jsi chodil na techniku.“

„Proč? Protože mám tetování a posiluju?“

„Ne, to ne. Spíš…“

Vypadáš tak zatraceně úžasně. A nikdo, kdo je tak sexy jako ty, nemůže přece být zároveň ještě tak chytrej.

„To máš jedno,“ radši jsem to zamluvila.

Znovu jsem zavřela oči a ještě chvíli jsem si vychutnávala to nové úžasné poznání, které se dostavilo díky jeho přímočaré radě.

Po delší chvíli ticha oznámil: „Odcházím. Zítra přijde Murray vyspravit tu díru ve zdi. Pokud budeš v práci, nevadí, má vlastní klíče.“

„Děkuju.“

Najednou jsem si nebyla jistá, jestli mi ta díra ve zdi ještě vadí.

5. kapitola

ŽHÁŘKA

Můj domácí splnil svůj slib. Hned druhý den Murray zakryl díru ve zdi, čímž zničil jakoukoli další šanci na budoucí improvizovanou terapii s doktorem Damienem.

Ve skutečnosti mezi mnou a D. H. Hennesseym nedošlo po celý týden k žádné hádce.

Psi sice každé ráno pořád štěkali, ale neodvážila jsem se k nim přiblížit na takovou vzdálenost, abych si mohla stěžovat. Teď, když jsem věděla, že je sem přiváží jeho ex, pokaždé, když už jsem byla vzhůru, šmírovala jsem u okna, jestli ji náhodou nezahlédnu.

Jednoho dne se mi podařilo podívat se ven právě včas, abych uviděla dívku přibližně mého věku s krátkými hnědými vlasy, jak se řítí do domu se dvěma rotvajlery. Rozběhla jsem se ke dveřím a na škvíru je pootevřela, abych ji mohla špehovat, až bude procházet chodbou. Prosvištěla kolem mě tak rychle, že jsem si ji nemohla pořádně prohlédnout, jenom jsem si všimla, že má o něco vnadnější křivky než já.

Asi po pěti minutách jsem zaslechla její kroky, když odcházela z bytu. Sledovala jsem ji z okna, jak běží přes dvůr, a přitom jsem přemýšlela, jaký druh vztahu teď spolu asi mají, jestli se z nich stali přátelé nebo jestli spolu ještě někdy mají sex. Zajímalo by mě, kdo z nich to ukončil. Taky by mě zajímalo, proč musím spekulovat nad něčím, do čeho mi nic není – proč v poslední době na Damiena neustále myslím. Jedna věc byla jistá: bylo to podstatně lepší než pořád myslet na Eleca.

Když jsem šla téhož odpoledne do práce, všimla jsem si, že Damien docela pokročil s dalšími nástěnnými malbami. Teď tam přibyl úplně nový segment znázorňující několik pyramid.

Zatímco jsem žasla nad jeho talentem a všemi složitými detaily jeho práce, nad tím, jak jednotlivé barvy umně přecházejí jedna do druhé, mimoděk mi přejel mráz po zádech. Zajímalo by mě, jestli mají ty scénické obrazy nějaký význam. Damien Hennessey byl nepochybně komplikovaná lidská bytost.

Když jsem dorazila do centra pro mládež, v kanceláři už na mě čekala Ariel. Vypadala, jako by před chvílí plakala.

Zatraceně!

I když jsem tušila, co se pravděpodobně mohlo přihodit, vyzvala jsem ji, aby mi pověděla, co se stalo.

„Ohledně Kaie jsem měla pravdu. Podváděl mě.“

„To je mi moc líto.“

Nechala jsem ji vypovídat a nakonec jsem se zeptala: „Ariel, znáš Niebuhrovu modlitbu? Už jsi o ní někdy slyšela?“

„To je ta, ve který žádáme Boha, aby nám dal sílu přijmout věci, který nemůžeme změnit? Jo, máma mě ji naučila už dávno.“

„Ano, to je přesně ona. Musím říct, že sama s tím taky trochu bojuju, ale ve skutečnosti nemáme žádnou jinou možnost než určité věci prostě přijmout. Jediné, co můžeme udělat, je snažit se jít dál.“

Usmála jsem se sama pro sebe, protože jsem si uvědomila, že v podstatě teď dávám Ariel stejnou radu, jakou jsem dostala od Damiena. Bylo mnohem snazší tu radu vyslovit než se jí držet.

Toho večera cestou domů jsem se z nějakého neznámého důvodu cítila tak v klidu, jako už dlouho ne. Rozhodla jsem se, že si v oddělení organických potravin místního supermarketu vyzvednu svoje oblíbené mražené lasagne, balení pro jednu osobu. Dám si je upéct do trouby, otevřu si lahev vína a možná si pustím nějaký film na Netflixu. Začínala jsem se opravdu těšit.

Páni, můj život byl tak žalostný.

Doma jsem dala lasagne do předehřáté trouby. Bude trvat asi čtyřicet minut, než se propečou. Zbývalo mi dost času na koupel a oholení nohou a možná bych si mohla ve vaně ještě chvíli číst.

Byla to ta nejpohodovější koupel, jakou jsem si po dlouhé době užila. Obklopena svíčkami jsem se ponořila do návykové knihy, kterou mi darovala Jade. Vlastně to byla romance o partnerském soužití tří lidí, kteří mezi sebou měli sexuální vztah. Běžně jsem takové výstřednosti nečetla, ale Jade byla neoblomná a pořád mi tvrdila, že se mi to bude líbit, obzvlášť proto, že to bylo o dvou mužích a jedné ženě, a ne naopak. Nakonec jsem tomu úplně propadla – občas dokonce až natolik, že jsem usnula až poté, co jsem se po přečtení nějaké žhavé scény sama uspokojila.

Ze zasnění mě probral zvuk kouřového alarmu a zápach spáleného sýra. Vyskočila jsem z vany, omotala kolem sebe ručník a rychle běžela do kuchyně. Z trouby šlehaly obrovské plameny. U mě doma hořelo!

V panice jsem popadla misku a naplnila ji vodou. Než jsem měla možnost vodu vylít, rozletěly se dveře. Přihnal se Damien s hasicím přístrojem a křičel na mě, ať mu uhnu z cesty.

Všechno se to seběhlo velice rychle. Zůstala jsem tam stát jako paralyzovaná a držela si ručník kolem těla, zatímco on hasil plameny.

Když byl oheň úplně uhašený, s Damienem jsme mlčky zůstali stát vedle sebe a dívali se na ohořelé zbytky mé milované mini trouby. Poškozená byla z větší části právě jen trouba, ale kuchyňský pult byl taky trochu ohořelý.

Rozkašlala jsem se, protože mě kouř dráždil v krku.

„Zatraceně, jak se to stalo?“ zamumlal a stále se díval na místo zkázy.

„Omlouvám se. Veškerý škody zaplatím. Já…“

„Ale jak se to mohlo stát?“

„Dala jsem do trouby mražený lasagne a zapomněla jsem na ně.“

„Ale co jsi dělala?“

„Četla jsem si ve vaně a…“

„Četla sis ve vaně?“ přerušil mě a zaťal zuby. „ČETLA sis ve vaně, zatímco jsi měla v troubě něco, kvůli čemu málem lehl popelem celej můj barák?“

„Ne. Ty to nechápeš. Já…“

Damien se rozběhl do koupelny.

„Kam jdeš?“

„Chci vidět, co tak důležitýho sis četla, že tě to málem stálo život.“

Do háje.

To ne!

Ale už bylo pozdě, už zvedl moji čtečku z podlahy. Srdce mi tlouklo tak rychle jako ještě nikdy předtím.

Když se podíval na název knihy a prolistoval několik stránek, otočil se ke mně a nevěřícně se zasmál.

„Hezký. Fakt moc hezký. Celej můj barák málem shořel kvůli tomu, že ty sis četla o dvou chlápcích, který šukali jednu holku do všech možných otvorů,“ zavrčel, než odhodil čtečku stranou. Když znovu promluvil, cukaly mu koutky úst. „Ty malá úchylačko.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Milovaný soused.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.