Tiráž

Mojmír Zachariáš

Příběh vojáka

Pohled na čtyřicetiletou službu vojáka z povolání, od poručíka po generálporučíka, od 50. let až po listopadovou revoluci v roce 1989 a krátce po ní

Copyright © Mojmír Zachariáš, 2012

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání v českém jazyce (první elektronické)

Odpovědný redaktor Marek Pečenka

Obálka a sazba Miloš Jirsa (pdf)

Konverze do elektronické verze Marek Pečenka

Vydalo v roce 2012 nakladatelství

Dokořán s. r. o., Holečkova 9, Praha 5,

dokoran@dokoran.cz, http://www.dokoran.cz

(554. publikace, 83. elektronická, pdf)

(555. publikace, 84. elektronická, epub)

(556. publikace, 85. elektronická, mobi)

ISBN 978-80-7363-490-2 (pdf)

ISBN 978-80-7363-491-9 (epub)

ISBN 978-80-7363-492-6  (mobi)

Obsah

Tiráž

Pár vět úvodem

Jak jsem se stal vojákem

Začátky kariéry

Od akademie přes pluk k akademii

Vojenská praxe na vyšších funkcích

Velitelství Západního vojenského okruhu

Poslední roky

Listování minulostí naší armády

Doslov

Příloha 1 – Chronologie vojenské kariéry

Příloha 2 – Základní struktura pozemních jednotek ČSLA k listopadu 1989

Pár vět úvodem

Text, který jsem napsal, není klasickou autobiografií. Je příběhem obyčejného kluka z průměrné rodiny, který se vypracoval a „prosloužil“ až do nejvyšších vojenských funkcí a po čtyřiceti letech služby odešel do zálohy jako generálporučík.

Stálo za tím dvacet let učení a studia na civilních a vojenských školách, praxe na nejrůznějších funkcích v armádě a také hodně nepříjemností ve službě i v rodinném životě. Soukromý život jsem až na výjimky do knihy nepojal. Nebyl jednoduchý, vydal by jistě na samostatnou knihu, ale já se chtěl především soustředit na život vojenský – koneckonců ten také asi případného čtenáře bude nejvíce zajímat.

Dovolím si upozornit čtenáře, že text vychází jen z mých vzpomínek. Nepsal jsem si deník a nemám ani žádné dokumenty z té doby. Jak se dnes přesvědčuji, paměť má své mezery a některé věci či jejich posloupnost se mi vybavují jen těžko. Setkal jsem se v průběhu výkonu svých funkcí v armádě se stovkami či tisíci nejrůznějších funkcionářů v armádě i v civilu a rovněž si je všechny nepamatuji jménem. Omlouvám se za případné nesrovnalosti, ke kterým mohlo dojít.

Jak jsem se stal vojákem

Rodina a dětství

Na svět jsem přišel v Hradci Králové v únoru 1939, pouhý měsíc před okupací naší republiky fašistickým Německem. Narodil jsem se do rodiny úředníků Nemocenské pojišťovny. Neměl jsem tedy dělnický původ, což bylo po únoru 1948 předpokladem úspěšné kariéry. Oba moji rodiče byli absolventy obchodní akademie a pracovali v hradecké Nemocenské pojišťovně, která v té době sídlila na Ulrichově náměstí. Zde se také seznámili. Bydleli jsme ve Věkoších, pouhé dva kilometry od centra města a stejně tak od letiště, v domku, který postavili prarodiče z matčiny strany v 30. letech na hypotéku. Na domku bylo vidět, že byl postaven před válkou a se skromnými náklady. Poznalo se to nejen na první pohled, ale zvláště vždy, když stoupla voda v Labi, vzdáleném vzdušnou čarou asi kilometr. V ten okamžik začala stoupat voda i v našem sklepě a někdy jí tam bylo i více než půl metru. Nedostatečně provedená izolace se nám každoročně pravidelně mstila.

Babička zemřela pár týdnů před mým narozením a děda cestoval po různých štacích v Čechách. Byl vyučený zámečník, a tak hledal pracoviště, kde by se uplatnil. Našel si vždycky místo údržbáře v nejrůznějších hotelích či horských chatách a tam pracoval tak dlouho, dokud ho to bavilo. Když se mu zdálo, že je již příliš dlouho na jednom místě, odešel jinam. Dělal to již před 1. světovou válkou a nějak mu to zůstalo v krvi. Proto se také moje matka narodila ve Vídni v roce 1911, kde v té době s babičkou žili. Po mém narození se u nás vždy jednou za čas na pár dní objevil a potom stejně náhle jak přišel, zase odešel – a opět jsme o něm měsíce nevěděli. Během těch několika setkání jsem se také od něho dozvěděl, že v 1. světové válce bojoval za Rakousko-Uhersko a skončil jako legionář na Sibiři, odkud se přes Vladivostok vrátil domů.

S hypotékou si starosti nedělal, a tak splácení dluhů zůstalo na mých rodičích a pronásledovalo nás až do konce 50. let. Posledním jeho pracovištěm byla Luční bouda v Krkonoších, kde také dělal údržbáře, a tam jsem se s ním také setkal naposledy.

Můj otec pocházel z velmi chudé vesnické rodiny z Opatovic nad Labem. Měli malou chaloupku na okraji vesnice, ve které byly dvě místnosti, na dvoře byla stodola, chlívek a „kadibudka“ u hnoje. Jeho matka, moje druhá babička, chovala slepice, husy, králíky a zpravidla i dvě kozy, které jsem také několikrát pásl na obecním palouku. Babička se živila jako příležitostná zemědělská nádenice. Dědu z otcovy strany jsem nikdy neviděl, ani o něm nikdy neslyšel – doma se o něm nikdy nemluvilo. Zdá se jako zázrak, že můj otec, který vyrostl v takových poměrech, mohl vystudovat obchodní akademii.

Moje první vzpomínky z dětství jsou spojeny se spoustou lidí, kteří jsou v naší kuchyni a zkouší divadlo. Ve Věkoších byl velmi aktivní divadelní spolek a dost ochotníků, kteří za okupace připravovali, zkoušeli a hráli divadelní hry a zpěvohry českých klasiků. Ještě dlouho po válce jsme doma měli barevné plakáty, které formou letáků vydával divadelní spolek a informoval tak místní obyvatele, kdy a co bude v hospodském sále uvádět a v jakém „hereckém“ obsazení. Nechyběli tam nikdy ani moji oba rodiče.

V paměti mi zůstalo i noční bombardování chemických továren v Pardubicích ke konci války a to, jak nás s bratrem rodiče vzbudili a vyvedli na zahradu. Asi nás to mělo nějakým způsobem ochránit před případným zásahem bombou. Dnes vím, že to byla přehnaná opatrnost, nebezpečí nehrozilo, vždyť cíl náletu byl vzdálen více než 20 kilometrů. Přes tuto vzdálenost byly velmi dobře slyšet výbuchy leteckých bomb.

V pěti letech jsem se stal téměř „odbojářem“. Ve Věkoších byli za války němečtí vojáci a jednou proletěla po vsi zpráva, že přivedli ruské zajatce a zavřeli je do stodoly nedaleko návsi. My, odvážní pětiletí a šestiletí kluci, jsme se rozhodli, že to musíme prozkoumat. Vyrazili jsme k návsi a před vraty jedné stodoly uviděli chodit německého vojáka s puškou. Když jsme se přiblížili ke stodole, nevěnoval nám žádnou pozornost, a tak jsme si troufli jít dál. Zajatci nás spatřili škvírami ve vratech a prosili jasnými gesty o cigarety. Vyrazili jsme do vsi a sesbírali všechny nedopalky, které jsme mohli nalézt. Potom jsme se rychle vrátili ke stodole. Německý voják tam stále chodil, ale stále si nás nevšímal. Podali jsme nedopalky zajatcům a uháněli se domů pochlubit, jaký hrdinský čin jsme právě vykonali. Bez výjimky jsme dostali výprask, protože to bylo mnohem nebezpečnější, než jsme tehdy jako děti dokázali posoudit.

Do konce války se moji rodiče rozvedli a v létě 1945 si matka našla nového přítele z ochotnického spolku. Asi se znali již dávno, ale na to, abych tehdy mohl pochopit, proč se rodiče rozešli, jsem byl příliš malý. S otcem jsme se ale dále vídali, zůstal v Hradci až do své smrti v roce 1975.

Domek jsme pronajali a odstěhovali se do severovýchodního výběžku hradeckého kraje až na samotnou hranici s Polskem. Nové bydliště jsme měli v Králíkách, nedaleko Suchého Vrchu a Králického Sněžníku. Náš budoucí otčím, profesí elektrikář, tam získal práci a služební byt v rozvodně za městem. V Králíkách jsem také v září roku 1945 začal chodit do školy. Za nějakou dobu se matka vdala a začala pracovat jako úřednice na obecním úřadě a později na místním národním výboru.

Prožil jsem tu pěkných pět let dětství s kamarády, ve skautu a hlavně v nádherné přírodě. Zima byla vždycky opravdová – se spoustou sněhu na lyžování a sáňkování. Ráno, když jsme šli do školy, prošlapával otčím i metrové závěje sněhu, za ním jsme se brodili sněhem my – můj starší bratr, já a zástup uzavírala matka. Asi 800 metrů jsme se museli doslova prodírat sněhovou záplavou, která mi sahala až po pás, než jsme se dostali k prvním domům, kde již byla cesta prošlápnutá. Dále ve městě pak již byly ve sněhu proházené uličky, někdy i dva metry hluboko ve sněhu. Tak to bylo skoro každou zimu. Auta v té době nejezdila vůbec a rozvoz zboží a materiálu zabezpečovaly saně tažené koňmi. Většina dětí a také my s bratrem jsme velmi často jezdili do školy na lyžích, protože to bylo lehčí a rychlejší než se brodit sněhem. I škola na to byla připravená a v šatnách bylo vyhrazené místo pro lyže a sáňky.

Hned vedle našeho domu tekl z kopce potůček a asi 200 metrů výše na něm byla líheň pstruhů. Zalesněný kopec navazoval na „Horu matky Boží“ s klášterem, který měl chodby do čtverce a v nich nádherné obrazy, které jsme obdivovali. Z města vedla nahoru ke klášteru lipová alej s křížovou cestou a kapličkami. V zimě pak byla alej sáňkařskou a lyžařskou dráhou, ale jen pro velmi zdatné sportovce. Okolí celé hory bylo ideálním lyžařským a sáňkařským přírodním areálem, z kterého jsme na lyžích dojeli až domů do dvora. Bruslit jsme chodili na zamrzlý rybník na druhé straně města a tam jsme také začínali se svým hokejovým uměním na „šlajfkách“. Nepamatuji se, že by za těch celých pět let, co jsme tam bydleli, nebyl v zimě sníh nebo led. Tak jsem se také sám naučil lyžovat a bruslit.

V létě bylo krásně a chodil jsem se skauty do přírody, celá rodina chodila na procházky a v sezóně jsem vyrážel do lesa na houby. Na nedaleký Suchý vrch jsme několikrát uskutečnili celodenní výlet. Cesta tam trvala pěšky skoro tři hodiny a po odpočinku a pozorování nádherného okolí z rozhledny jsme se opět vydali pěšky domů.

Asi 200 metrů od našeho domu bylo i koupaliště a hned vedle něj fotbalové hřiště. Pro dětské radovánky to bylo ideální prostředí. Rostl jsem tak obklopen přírodou, která doslova nabádala ke svému využití.

V roce 1950 byl otčím přeložen do Jablonného nad Orlicí, a tak jsme vyměnili byt v rozvodně za byt v malé vodní elektrárně. Bylo to na řece Orlici, která v té době byla čistá a plná pstruhů, raků a mřenek. Pod jezem i v náhonu bylo pěkné koupání a za domem začínal les. Do lesa jsem chodil pozorovat lesní zvěř a nebylo výjimkou, že se mi podařilo zahlédnout lišku nebo srnku. V létě tam rostla spousta hub, chodil jsem i na maliny a borůvky.

Kolem elektrárny vedla také místní komunikace, na které jsem v nestřežených a pro mě bezpečných chvílích již ve dvanácti letech proháněl otcovu Jawu 250 neboli Péráka. To mělo skončit, když na mě žalovali zaměstnanci podniku Tesla, který stál za řekou. Viděli mě jezdit a nevím, proč jim to vadilo, ale způsobili mi problémy. Dostal jsem výprask a otčím se rozhodl schovat klíček od zapalování. Ani to mě nezastavilo. Věděl jsem, že se dá zapalování zapnout šroubovákem, a tak jsme s o rok mladším kamarádem proháněli motorku dál.

Střední škola

V Jablonném jsem také ukončil základní školu se samými jedničkami a v září 1953 nastoupil do gymnázia v Králíkách, ze kterých jsme se před 3 roky odstěhovali. Přestože jsem jako kluk uvažoval o tom, že bych chtěl být horníkem nebo kuchařem, na doporučení třídního učitele jsem nakonec šel na gymnázium. Nebylo to lehké, protože právě probíhala jedna z mnohých reforem ve školství a do gymnázia nastupovali současně žáci z osmých a devátých tříd. Já byl osmák, ale výuka na gymnáziu navazovala na devátou třídu. My mladší jsme z přírodovědných předmětů (matematika, fyzika, chemie) ničemu nerozuměli a museli jsme chodit na doučování. Bylo to dost náročné a profesory to moc nezajímalo.

Znamenalo to také, že jsem musel změnit režim, denně vstávat v půl šesté a dojíždět 20 kilometrů osobním vlakem s přesedáním v Dolní Lipce. To představovalo jeden a půl hodiny do školy a totéž odpoledne domů.

V roce 1955 byl otec opět přeložen, tentokrát do Hradce Králové. Tak jsme se po 10 letech vrátili tam, odkud jsme přišli. Protože se rodiče stěhovali již v dubnu, dokončil jsem 10. třídu gymnázia v internátu v Králíkách.

Poslední rok střední školy jsem absolvoval na gymnáziu J. K. Tyla v Hradci Králové. Ani zde to nebylo to nic lehkého. Ve svém rodném městě jsem neměl kamarády, a navíc mi zdejší profesoři dali patřičně znát, že jsem ze „Zapadlé Lhoty“. Jako by se domluvili, téměř všichni se snažili dokázat, že jsem přišel z venkova a že v Králíkách byli asi všichni k ničemu, nic tam nikoho nenaučili, a proto také já asi nic neumím. Hned v prvních dnech jsem byl několikrát za den vyvoláván a přezkušován. Bylo to deprimující a nejhorší byl fyzikář, který mě jinak než pětkou neklasifikoval. Nezbylo mi nic jiného, než jim dokázat, že nejsem úplný ignorant. Učil jsem se a za pár týdnů mě nechali na pokoji. Abych se „odměnil“ fyzikáři, který mě pronásledoval nejvíc ze všech, vybral jsem si fyziku za maturitní předmět. Doslova ho to šokovalo, a tak mě upozorňoval, že to nemohu zvládnout. Přesto jsem své rozhodnutí nezměnil.

Popravdě řečeno, nebyl jsem „nadšený student“, více než učení mě bavil sport. V zimě hokej a lyže, v létě pak fotbal, a to se také projevilo na mém vysvědčení. I tak se dnes divím, že jsem s minimální studijní morálkou absolvoval studium s trojkami.

Celý poslední rok jsem zvažoval, co bych chtěl dělat po skončení gymnázia. Původní dětské představy vzaly během střední školy za své, ale vyhraněný zájem jsem neměl. Na jaře 1956 jsem si tak podal jsem přihlášku na Vysokou školu textilní v Liberci, ještě na jednu školu – a rovněž k Plavbě labsko-oderské.

Finanční situace v naší rodině však byla dost složitá. Hypotéka na domek ještě nebyla splacena a starší bratr se učil v Kutné Hoře na střední elektrotechnické škole. Byl ubytován v internátu, a rodiče ho tak museli podporovat. Věděl jsem, že na moje studium asi nebudeme mít dost prostředků.

Zapracovala však náhoda. V zimě se ve škole objevil náborový důstojník okresní vojenské správy, který přišel do gymnázia lákat vhodné kandidáty do armády a nabízel možnosti absolvování vojenského učiliště. Podle dnešní terminologie šlo o vyšší odbornou školu, uchazeči museli mít maturitu a absolvovali přijímací zkoušky z matematiky, češtiny, ruštiny a tělesné výchovy.

Náklady na toto studium, ubytování a stravu nebyly žádné. Jako posluchač učiliště jsem měl naopak obdržet měsíční služné ve výši 215 Kčs. Po třech letech bych se jako absolvent učiliště měl stát poručíkem, který má plat a zajištěnou budoucnost. Rozhodující měla být odvaha jít již v 17 letech na vojnu, odpovídající fyzická kondice, dobrý zdravotní stav a zvládnutí přijímací zkoušky.

Přihlásil jsem se do Pěchotního vojenského učiliště v Lipníku nad Bečvou, kam jsem byl také pozván na přijímací zkoušky. Nejdříve jsem však musel absolvovat zdravotní prohlídku snad ve všech odděleních nemocnice v Hradci Králové. Dopadla dobře a závěr zněl, že jsem schopen nástupu na vojenskou službu. Po několika týdnech jsem byl písemně vyrozuměn, že jsem i zkoušky úspěšně zvládl, a tak jsem se již v klidu mohl připravovat na maturitu. Přestože se blížila závratným tempem, nezabránila mi příprava na ni i v jiných aktivitách.

Měl jsem rád přírodu, věnoval jsem se běžným sportům, jako byla kopaná, hokej, jezdil jsem také hodně na kole. Pokud bylo příznivé počasí, objížděl jsem téměř každou neděli okolí Hradce Králové a denní trasy 50–100 kilometrů jsem zvládal bez problémů. Navíc jsem byl přemluven spolužákem a společně jsme absolvovali parašutistický výcvik ve Svazarmu. Absolvovali jsme teorii, pozemní výcvik a také balení padáků.

První seskoky byly naplánovány v souladu se „zákonem schválnosti“ na květen – na dobu, kdy jsem měl i maturovat. Ve svatém týdnu, jsem se tak kromě přípravy na maturitu věnoval balení padáků na letišti v Hradci Králové a pod odborným vedením zasloužilého mistra sportu Zdeňka Kaplana jsem ještě před maturitou absolvoval své první tři seskoky. Byl to úžasný a nezapomenutelný zážitek. Navlékli jsme si padákový postroj s hlavním padákem, připevnili záložní padák a neohrabaně se vydali k dvoumotorovému trofejnímu letounu Siebel, který nás vynesl do osmisetmetrové výše nad letiště. Seděli jsme za kabinou na lavicích podél trupu, z každé strany tři. Za námi byla u otevřených dveří napříč další lavice, ze které jsme se měli potom vrhnout do prostoru pod letoun. Poprvé v životě jsem letěl v letadle a neměl jsem s ním přistát, ale vyskočit z něho.

Když jsme se přiblížili k letišti, dva jsme se přesunuli na lavici, která končila u otevřených dveří letícího letadla. Za nimi zela prázdnota a vál prudký vichr. Instruktor Kaplan nám zapojil výtažné lano od našich padáků na kotvu v letadle a pokynem hlavy nás vyzval, abychom se připravili k seskoku. Znamenalo to přisunout se k zejícímu otvoru, uchopit rukama ze stran vnější strany trupu a na postrčení do ramene se přitáhnout a vyklopit se do řvoucí prázdnoty. Tam už se vše odehrálo velmi rychle. Proud vzduchu mě uchopil a mrštil se mnou pod letadlo. Předchozí řev se změnil v naprosté ticho a vytažený padák mě prudkým nárazem narovnal do správné polohy. Podíval jsem se nahoru a uviděl otevřený padák nad sebou. Země se ze začátku nepřibližovala, takže jsem se zorientoval a vyzkoušel řízení padáku, abych se co nejvíce přiblížil k místu, kde bylo na letišti vyznačeno křížem místo přistání. Když jsem se snesl asi do výšky 100 metrů, bylo vidět, jak rychle klesám a musel jsem se připravit na dopad a setkání se zemí. Parakotoul jsme nacvičovali z můstků, ale klesání s dopřednou rychlostí bylo zcela něco jiného. Setkání se zemí bylo poměrně tvrdé, a tak jsem ho neustál. Doslova to se mnou praštilo o zem. Euforie z prvního seskoku však vynahradila nepovedené přistání. Sbalil jsem padák a šel se hned připravit na další seskok.

Tak jsem absolvoval bez problémů a s velkým nadšením své první tři seskoky v rámci „přípravy na maturitu“. Teprve zbývající čas jsem věnoval učení. Přestože jsem se moc neučil, podařilo se mi zvládnout i maturitu včetně fyziky. Kromě profesorů jsem překvapil i sebe a dokázal si, že mohu zvládnout více, než jsem si do té doby uměl představit. Ze školních povinností mi zbyla pouze účast na maturitním plese. A to nebylo nic nepříjemného.

Léto jsem strávil brigádou na stavbě kravína v místním JZD. Na tři měsíce se ze mě stal kopáč a pomocný dělník na stavbě. Za vydělané peníze jsem si koupil gramofon a tranzistorové rádio Tesla, které se objevilo na trhu jako novinka a po kterém jsem toužil.

Můj civilní život skončil.

Po prvních seskocích ve Svazarmu.

Začátky kariéry

Vojenské učiliště

V srpnu 1956 mi přišel z okresní vojenské správy povolávací rozkaz a žádanka na úvěrovou přepravu, za kterou jsem měl dostat na nádraží jízdenku do Lipníku nad Bečvou. V září jsem pak odjel do své budoucí posádky, kde v té době bylo Pěchotní učiliště. Jako sedmnáctiletý odvedenec jsem tak zahájil svou čtyřicetiletou službu v armádě.

Když jsme na nádraží v Lipníku nad Bečvou vystoupili z rychlíku, byli jsme již očekáváni. Vojáci vedení důstojníkem z učiliště nás odvedli k připraveným autům a za dvacet minut se již otevřela brána kasáren. Ostatní šlo ráz na ráz. Kontrola podle seznamů, svlékání, stříhání, zabalení našich civilních obleků, koupání a „fasování“. Dostali jsme do stanového dílce hromadu výstrojních součástek a byli jsme odvedeni do svých rajonů. Tam jsme se učili všechno skládat do „komínků“ a uložili vše, co jsme neměli na sobě, do nočního stolku a skříňky.

Byla to prudká změna. Od klidného domácího života, kde jsem měl na vše dost času a mohl si relativně sám rozhodovat, co a kdy budu dělat, bez zjevné a neustálé kontroly, jsem se dostal do prudkého kolotoče nástupů, příprav na „něco“, stálých kontrol, povelů, poklusů, rovnání a uklízení, od budíčku do večerky.

Po budíčku v 6 hodin následovala za 10 minut rozcvička v ústroji „do půl těla“, tedy jen v kalhotách a „půllitrákách“, a to již byly ranní zářijové teploty kolem nuly, nebo dokonce i pod ní. Po rozcvičce chvilka na osobní hygienu a úklid osobních věcí a lůžek, za pár minut nástup na snídani, po snídani ranní prohlídka čistoty a upravenosti a hned poté byl zahájen výcvik. Pětkrát po padesáti minutách s desetiminutovými přestávkami, pak rychle umýt, vyčistit boty a nástup na oběd, zase kontrola vzhledu a odchod na oběd.

Po obědě odpolední zaměstnání, potom čištění výstroje, zbraní a materiálu, který byl k výcviku používán, další kontrola při nástupu na večeři. Po večeři chvilka osobního volna, úklid, příprava na večerní kontrolu, což znamenalo opět povinnost obléci uniformu a „půllitráky“ a nastoupit ven na večerní kontrolu počtů a vzhledu. Po tom jsme pochodovali po nádvoří a střídali pořadový krok se zpěvem. Následoval přesun do ubytovacích rajonů, čištění bot, ukládání výstroje, osobní hygiena a příprava na večerku, která byla ve 22 hodin. V ten okamžik jsme museli všichni ležet ve svých postelích a velitel světnice nás kontroloval. Tak to šlo den za dnem celý přijímač a potom ještě celé tři roky.

Do učiliště nás nastoupilo asi 90. Většina z gymnázií a středních škol s maturitou. Jen malá část nových posluchačů učiliště přišla z Vojenského gymnázia Jana Žižky a někteří i po prvním roce vojenské základní služby. Byli jsme rozděleni do družstev, čet a rot. Velitelé družstev byli určeni z těch posluchačů, kteří již měli rok vojny za sebou.

Po seznámení s tím, co nás čeká, byl zahájen intenzivní základní výcvik. Teprve po měsíci a ukončení přijímače jsme se přestěhovali do svých rajonů a zahájili výcvik podle programů jako posluchači 1. ročníku Pěchotního učiliště. Absolvovali jsme tím zároveň základní vojenskou službu a připravovali se na své budoucí povolání.

Od budíčku do večerky jsme se nezastavili a postupně zvládali všechny druhy bojové přípravy. Zaměstnání na učebnách se střídala s praktickým výcvikem na cvičištích a střelnicích. Dostali jsme zabrat při tělesné přípravě v tělocvičně, na překážkové dráze i při zrychlených přesunech, což byl střídavý běh s rychlou chůzí na 10 kilometrů. Fyzická připravenost po prvním roce se nám tak výrazně zlepšila. V ubytovacím rajonu jsme měli na chodbách zabudované hrazdy, abychom i ve svém volnu mohli trénovat výmyk předem, který byl jedním z hlavních cviků při zkoušce z tělesné přípravy.

Ve střelecké přípravě jsme kromě teorie střelby a nauky o jednotlivých zbraních postupně ze všech zbraní také stříleli. Když přišla do výzbroje samonabíjecí puška vzor 52, předvedl celému učilišti právě náš velitel čety, nadporučík Kováč, jaká je to perfektní zbraň a jak ji také umí ovládat. Na terč vzdálený 100 metrů vystřelil za jednu minutu 37 mířených ran. Všemi zasáhl, a to musel ještě třikrát měnit zásobník, který byl na deset nábojů. Bylo to střelecké mistrovství, které zapůsobilo na všechny přítomné.

Znali jsme všechny druhy pěchotních zbraní od pistole a pušky, přes samopaly, lehký a těžký kulomet, pancéřovku, tarasnici, minomet, bezzákluzový a protitankový kanon, protiletadlové dvojkanony a houfnici. Každý z nás měl přiděleno několik zbraní, o které se musel starat, ošetřovat je a čistit. Při sobotních prohlídkách jsme je museli vyčištěné předkládat rozebrané ke kontrole. Já sám jsem měl přidělenou pistoli, samopal, pušku a tarasnici.

Po půl roce v učilišti jsem se stal správcem zbrojního skladu a zodpovídal za všechny zbraně v něm uložené a také za všechny výcvikové pomůcky. Po výcviku a střelbách jsem je přebíral do skladu od ostatních posluchačů a kontroloval jejich čistotu a stav. Kromě toho jsem musel mít ve vzorném pořádku a čistotě celý sklad i s jeho zařízením.

V technické přípravě jsme se naučili a zvládli konstrukci a ošetřování automobilní techniky, prošli řidičským výcvikem v terénu i na silnici. Po důkladné teoretické i praktické přípravě jsme zahájili jízdy na řidičském cvičišti. Učili jsme se jezdit na motorkách Jawa, v osobních automobilech Gaz, nákladních tatrách 805 a 128 a také v nově zaváděných nákladních automobilech Praga V3S. Když jsme to zvládli na cvičišti a v terénu, vyrazili jsme na silnice.

Po ukončení výcviku, a to bylo až ve třetím ročníku učiliště, jsme absolvovali zkoušky z teorie, ošetřování a praxe a stali se držiteli řidičského oprávnění na motocykl, osobní a nákladní auto.

I v ostatních druzích bojové přípravy jsme se učili nejen teorii, ale museli jsme také projít všestranným praktickým výcvikem. Například v ženijní přípravě musel každý sám polní lopatkou vybudovat všechny typy okopů pro jednotlivce, a to ve správném rozměru i ve stanovené časové normě. Uměli jsme sestrojit a vybudovat různé typy výbušných i nevýbušných zátarasů a uměli je také najít a deaktivovat nebo ničit.

Základní řády jsme znali nazpaměť, jednotlivé druhy bojové přípravy výcviku jednotlivce, čety, roty a praporu jsme za tři roky učiliště ovládali bez problémů. Uměli jsme učit a vychovávat své vojáky ve všech podmínkách života v kasárnách i ve výcvikových prostorech a na cvičeních. Znali jsme základy pedagogiky a psychologie a měli i vysvědčení, které nás opravňovalo vykonávat povolání vychovatele.

Organizace zaměstnání a praktického výcviku byla pravidelnou náplní naší přípravy v učilišti. Při jednotlivých zaměstnáních jsme byli zařazováni do velitelských funkcí a učili se velet. Na závěr prvního i druhého ročníku jsme byli na měsíční praxi u útvarů, kde jsme byli zařazeni do funkcí velitelů čet. Dá se říci, že perfektní příprava v učilišti nás dokonale vyzbrojila do života u jednotek.

Kromě toho všeho jsme chodili do dozorčí a strážní služby a prakticky zvládli jak výkonnou, tak i jejich velitelskou část. Prakticky jsme poznali, co je to služba v kuchyni, u roty nebo výkon strážní služby. Ve stráži jsme byli určováni do funkce velitele stráže, závodčího a běžně jako strážní na jednotlivá strážní stanoviště. Po teoretické, odborné i velitelské stránce nás u vojsk nemohlo nic překvapit nebo přivést do problémů.

Po absolvování prvního roku učiliště mě vybral velitel čety na funkci svého zástupce a stal jsem se tak „pomocníkem velitele čety“. Vzhledem k tomu, že i v mé četě bylo několik absolventů vojenského gymnázia nebo těch, kteří přišli po roce vojenské základní služby, svědčilo to o mém dosavadním výborném zvládnutí prvního roku. Byla to práce navíc, protože jsem v době nepřítomnosti zastupoval velitele čety, zodpovídal za pořádek, kázeň, organizoval nástupy, úklid, odváděl četu na jednotlivá zaměstnání a prováděl veškerou kontrolní činnost. Jako pomocník velitele čety jsem se musel přestěhovat a společně ještě se třemi dalšími kolegy a staršinou roty jsme byli ubytováni v malé místnosti na konci chodby. Všichni jsme byli do těchto funkcí zařazeni jako posluchači stejného ročníku. Jen dva měli za sebou vojenské gymnázium a právě staršina byl jeden z nich. Ostatní posluchači naší roty bydleli ve velkých místnostech, kde byla celá četa, všech 24 posluchačů dohromady.

O přestávce při taktickém výcviku v roce 1957.

Zima 1957 – lyžařský výcvik v Jeseníkách.

Jak jsem se stal členem KSČ

Po několika dnech v mé nové funkci za mnou přišel staršina roty a bez velkých úvodů spustil: „Máš za sebou velmi úspěšně první rok učiliště, u roty patříš mezi nejlepší posluchače. Nechceš vstoupit do komunistické strany?“

Musím přiznat, že mě jeho návrh velmi překvapil. Za prvé jsem ani nevěděl, že on sám je ve straně, za druhé jsem o něčem takovém ani neuvažoval. Z novin mě zajímal pouze sport a o politiku jsem se ani vzdáleně nikdy nezajímal. Věděl jsem, že moji rodiče byli v sociální demokracii a po roce 1948 přešli, stejně jako většina tehdejších sociálních demokratů, do KSČ. O politice se však u nás doma nevedly žádné debaty a ani o represích 50. let jsem nevěděl. Toto téma bylo u nás tabu a o tom, co se dělo, jsem se dozvěděl až o třicet let později.

Proto jsem po pravdě staršinovi odpověděl, že jsem o něčem podobném nikdy neuvažoval a že také nevím, co bych tam dělal. Staršina se mě začal vyptávat na můj dosavadní život a tak jsme se dostali až k mému úřednickému původu. Na to zareagoval slovy, že je to malý problém, který se však dá řešit, když můj nevlastní otec je dělník. Za nějakou dobu mě oslovil s tím, že bych mohl podat přihlášku. Nechal jsem se přemluvit, podal přihlášku a hledal dva „ručitele“.

Každý, kdo se chtěl stát členem strany, musel mít někoho, kdo už členem strany byl, znal kandidáta a také se za něj musel zaručit. Našli se dva odvážlivci, kteří se zaručili i za mě, a tak jsem se za nějakou dobu stal kandidátem na členství v KSČ. Kromě účasti na schůzích a placení členských příspěvků mi to nic nepřineslo.

Neznal jsem ostatně důvod, proč by právě po mně měla toužit komunistická strana, a nevěděl jsem také, co bude členství znamenat pro mě. Vlastně jsem o tom tehdy vůbec nepřemýšlel, ani si členství ve straně nespojoval se svou budoucí kariérou v armádě. Dnes už samozřejmě vím, že bez členství v KSČ by mě žádná kariéra nečekala, že bych se asi nemohl stát byť jen velitelem pluku...

Byl jsem nakonec ve straně celých 32 let, ale nikdy jsem z toho neměl žádné osobní výhody. Do funkcí jsem byl zařazován stejně jako ostatní moji vrstevníci a později bylo snad jedinou výhodou, že jsem mohl na stranických schůzích objasňovat a prosazovat řadu nepopulárních nebo velmi závažných a náročných velitelských opatření. Byl to způsob, jak angažovat podřízené straníky pro plnění služebních povinností.

Po mnoha letech, v době když jsem již odcházel do důchodu, jsem se konečně dostal ke svému osobnímu spisu a tak jsem se dověděl, že již tehdy v učilišti se můj úřednický původ „změnil“ na dělnický. Strana „potřebovala“, abych dělnický původ měl – a tak se i stalo.

V roce 1958, když jsem měl dva roky učiliště úspěšně za sebou, bylo rozhodnuto přestěhovat naše učiliště do Vyškova a spojit ho s tankovým. Z pěchotního a tankového učiliště vznikalo nové Vyšší vševojskové učiliště.

Z toho důvodu jsme zakončili výcvik v červnu a začalo velké stěhování. Z posluchačů vojenského učiliště jsme se změnili na stěhováky. Přestěhovat se musely učebny a jejich vybavení, sklady, ubytovací zařízení a nakonec také my.

Třetí a poslední ročník však začínal až v září, a protože jsme museli být nějak zaměstnáni, jezdili jsme tři měsíce do výcvikového prostoru ve Vyškově a kopali zákopy. Každý den jsme museli vykopat 10 metrů zákopu hlubokého 150 centimetrů ve velmi těžkém terénu. Téměř polovinu tvořila opuka, která docela dobře odolávala našemu úsilí. Nebylo výjimkou, že se nám podařilo denně zničit i dva krumpáče. Měli jsme krvavé mozoly a zvýšili si tělesnou zdatnost. Z mladých chlapců se stávali chlapi, fyzicky a psychicky připravovaní na službu v armádě.

Některé politické události

Během studia jsme zažili i některé politické události, které narušily běžný stereotyp chodu učiliště a které jsme dostatečně nechápali.

Když došlo v roce 1956 k událostem v Maďarsku, byla i nám v učilišti vyhlášena zvýšená bojová pohotovost. Proč právě nám posluchačům v učilišti? Co máme my, posluchači učiliště společného se situací v Maďarsku? Vůbec jsme nic nevěděli, nikdo nám nic nevysvětlil. Nekonalo se žádné shromáždění, žádná vojenská schůze. Byli jsme totálně zmateni.

Někdo asi vyhodnotil, že je tu možnost zásahu naší armády proti Maďarsku a možná také byly obavy z vývoje situace u nás. Proto asi nebylo vyloučeno použití i posluchačů vojenských učilišť. Museli jsme si zabalit plné polní a zavěsit je na své postele. Tak jsme byli připraveni v krátké době k nástupu a odjezdu „někam“. Výcvik byl organizován pouze v kasárnách, abychom byli rychle k dispozici. Ale k čemu? To nikdo z nás v té době nevěděl.

Když se na to dnes zpětně dívám po mnoha letech praxe, hodnotím, že to byla hloupost. I kdyby nás chtěl někdo použít pro nějakou akci, bylo by to možné až za desítky hodin nebo den a více, a potom těch „získaných 15 minut“ na zabalení plné polní nehrálo vůbec žádnou roli. Tato opatření byla nesmyslná, ale zřejmě byla součástí celoarmádních opatření včetně vojenských škol. K žádnému dalšímu zvyšování bojové pohotovosti v učilišti pak již nedošlo a po několika dnech jsme plné polní rozbalili a denní režim přešel do běžných kolejí.

Další zvláštností byla naše účast na volbě prezidenta Novotného v listopadu 1957. Z posluchačů učiliště byla vytvořena čestná rota, mnohem početnější než byla Hradní stráž, a tato rota potom zaplnila celé hradní nádvoří. Byl jsem tak účastníkem slavnostního přehlídkového ceremoniálu. Cviky s puškou byly naší běžnou každodenní záležitostí a stejně tak i slavnostní pochod. Za několik dní intenzivního výcviku jsme byli připraveni na účast při slavnostní přehlídce čestné stráže na Hradě a odjeli do Prahy. Při volbě prezidenta jsme stáli na pražském hradním nádvoří, vzdávali poctu právě zvolenému prezidentovi a provedli jsme před ním také slavnostní pochod. Dodnes nevím, proč na to nestačila Hradní stráž, která to měla ve svých běžných kompetencích, ale asi jich bylo pro takovou „slávu“ málo.

V roce 1958 jsme nacvičovali na květnovou slavnostní vojenskou přehlídku v Praze. Po několika měsíčních nácvicích v učilišti jsme odjeli do Prahy a byli ubytováni ve strahovských, tehdy ještě dřevěných spartakiádních ubytovnách. Většinu nácviků jsme prováděli na Strahově a na další jsme chodili na staré ruzyňské letiště. Poslední dva noční nácviky potom byly přímo na Letenské pláni za účasti přihlížejících Pražanů. 9. května 1958 jsem se tak poprvé zúčastnil slavnostní vojenské přehlídky na Letenské pláni v Praze a pochodoval v sestavě pluku vojenských škol.

V Praze jsme byli více než 14 dní a měl jsem tak možnost hlavní město trochu poznat. Nesčetné pěší vycházky si mi hodily o tři roky později, když jsem sem byl již jako poručík na celý rok odvelen s vojáky a technikou na výstavbu Bruselského pavilonu.

Poslední rok učiliště ve Vyškově byl již lehčí a navíc se blížil toužebně očekávaný konec. Proč toužebně? I když to z mého líčení možná tak nevypadá, byla to vojna těžká a se vším všudy – bez pořádného odpočinku, bez návštěv rodin, jen jedenkrát ročně čtrnáctidenní dovolená. A taky musím přiznat, že už jsme se těšili do opravdové služby, vždyť jsme byli naleštění a navonění poručíci! Na jaře přišli krejčí a ševci, vzali nám míru na boty a uniformy, a začali šít všem cvičné i slavnostní stejnokroje a boty, což byly tehdy holínky. Jedny cvičné, nepromokavé, a druhé vycházkové. Měsíc před vyřazením jsme již měli své stejnokroje ve skříňkách a po večerech jsme si je zkoušeli a stáli před zrcadly jako manekýni. Slavnostní vyřazení nových poručíků bylo velkou událostí pro nás i pro rodiče a známé.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběh vojáka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.