Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Divé vtáča

Ján Červeň

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2021 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Silvia Harcsová, Ivana Černecká, Daniela Kubíková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0720-8

PÔVODNÁ PUBLIKÁCIA

Ján Červeň. Modrá katedrála. Slovenský spisovateľ. Bratislava 1980. 200 s. Ladislav Ballek napísal doslov. Vojtech Mihálik rediguje. Félix Uváček, zodpovedný redaktor. Hana Pavlásková, technická redaktorka. J. Lackovičová korigovala.

1

Pán John Shakespeare často ubližuje Richardovi z družiny lorda-komorníka a William sa ho vie vždy zastať. Bojuje zaňho temer ako za spoluvinníka z bidfordského pitia. Vravieva:

— Je to vlastne veľmi slušný človek; s tebou by sa vedel rozprávať o cenách hovädzieho mäsa práve tak dobre ako so zlodejom o šibenici. Treba ostatne priznať, že nerád tára a ani nepije tak bláznivo ako ostatní. A vieš, otec, že u nich to patrí k dobrým mravom.

Pán John Shakespeare si odfúkne, akoby sa chystal všetky tieto slová zničiť jedným úderom.

— Nemám rád podobné reči. Sú celkom nezmyselné a nik by ťa za ne nepokladal za najmúdrejšieho chlapca v celej ulici, ako často robieva tvoja mať. Máš dosť vysoké čelo, ale vidí sa mi, že si ho príroda vyvolila za hniezdo všetkých hlúpostí, hoci si vždy náležite ctím svoju prácu.

— Práca, práca, a múdrosť k tomu! — hundre William a prezerá si rad ružových nechtov na ľavej ruke. — Akáže je to práca posielať úbohé teľce na druhý svet? Pri nej aj najväčšia múdrosť zhnije na kus starého pňa!

Pán Shakespeare medzitým hovorí o svojich obecných úradoch, o svojom majetku, o svojej dobrej povesti, o úcte medzi občanmi, o tom, že nemôže trpieť, aby z Williamovho dychu bolo cítiť alkohol, i o hodvábnej elegancii Richarda Burbagea. A William tým viacej myslí na driečneho Richarda. Nádherné provensalské ružice na črieviciach. Niektorí v Stratforde boli omráčení. Ale boli i takí, ktorí otŕčali nosy a škľabili sa. Iní mali zase čudné jazyky. Komusi sa nepáčil Richardov klobúk s nesmiernym lesom pier. V obecnom výbore nevedia, že pre také veci nepríde nik do pekla. Chudáci herci…

Jedného letného večera, keď sa nad záhradami vlnil teplý vzduch a žaby kŕkali v červených močiaroch, bola v Stratforde slávnosť, na ktorú sa zišlo mnoho mladých. Prišli i z okolia. Tí mladí krikľúni (pred ktorými Williama otec vystríha) sú síce blázni, ale vedia sa dobre veseliť. Nadávajú strašne, sú vynachádzaví ako diabli a dá sa na nich smiať. Skoro sa podobajú hercom z Londýna, nevyznajú sa v peniazoch, keď ich cítia na dlani.

Keď sa William obliekol, povedal svojmu otcovi:

— Dnes večer sa asi zaľúbim.

Koniec ukážky

Table of Contents

Pôvodná publikácia

1