Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Jedna noc na Považí

Viliam Pauliny-Tóth

Copyright © 2010 Petit Press

Copyright ePub version © 2021 iAdverti

Copyright © 2010 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Dušan Kroliak, Slavomír Kancian, Mária Kunecová, Andrea Kvasnicová, Martina Romanová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0719-2

Pôvodná publikácia

Viliam Paulíny-Tóth. Kyčina. L. Mazáč. Praha 1928. 299 s. Leopold Mazáč, nakladateľ.

Bibliografické poznámky

Mazáčova slovenská knižnica sväzok VII.

Nakladateľ L. Mazáč v Prahe 1928.

Tiskl Kalina a Dolenský, Praha II.

JEDNA NOC NA POVAŽÍ

Väčšina priateľov hornatých a romantických vidiekov, väčšina obdivovateľov krásnej prírody cestuje do diaľného zahraničia vidieť široko-ďaleko vychýrenú Rýnsku dolinu abo strašnopekné ľadovce Švajčiarska bez toho, žeby najprv popozerala bola tisícoraké krásy i vlastného domova; — a predsa jak dôstojne krásna je reťaz Karpatov, jak romanticky pekné je naše Považie! bez toho, žeby povšimnutým bolo od synov našej vlasti, putujúcich po cudzích krajinách. I na Tatrách sú hučiace vodopády s dúhystými oblakami perál; sú bystré rieky, jichžto penivé vlny romoniac lámu sa na sivých bralách; sú úbočiny, jejichžto zívajúce, večným ľadom a sňahom zasypané priepadliská obrazom zmeravenej prírody pomenované byť môžu. I na Tatrách vidieť smelé skoky divej kozy, počuť sovy stonajúci spev a orlov a sokolov hviždiaci let; a o skalách prasveta, ktoré hneď v pyramido-čerenných massách, hneď zas osamotnele stoja a svojimi formami sa obdivujúcemu jich oku hneď ako matka s nemluvniatkom na prsiach, hneď ako modliaci sa mnísi ukazujú; básnická povaha slovenského ľudu obrazoplných povestí natvorila.

Pekné je Považie! — a rumy predvekých hradov, v jichžto trávou zarastlých sklepeniach severné vetry vzdychajú, predsa smutne zdajú hľadieť na kvetúcu dolinu, akoby vraveť chcely, že to kedysi inak bolo. Hja, ver to inak bolo pred rokom 1848; ale ktože by si želal staré časy z predošlosti vykúzliť? Však krásy Považia sú večne mladé a vždy znovu kvetúce; rozpadnuté sú už dlhej poroby reťaze a ľud je slobodný! ktože by teda staré časy nazpäť žiadal? No, zdrnelé veže starých hradieb v búrach predsa len potriasajú mochovatými kopoňami, akoby odvetiť chcely: Áno, trpel kedysi náš ľud pod útiskami mocného zemianstva, ale vtedy ešte neznal pálenky.

Polo odznelé povesti romantických Horniak rozprávajú o krutom šarkanovi, ktorý vraj v Tatrách sídlil, a každoročne nesčíslný počet ľudí v obeť odvádzal, pokým nenašiel sa bezúhonný rytier, v ligotnej oceli, ktorý tú zo dňa na deň rastúcu obludu vraj šťastlive skántril.

Kedy prijde rytier, čo terajšiu obludu Tatier znivočí? ktorý slovom i skutkom ukáže, ako zahatať a konečne vykoreniť se dá denne zmáhajúce sa pitie pálenky? — Pred prievratmi roku 1848 našli sa síce dajedni ľudomilovia, ktorí zakladali spolky miernosti, avšak v búrach dvojletia posledných prievratov; i tieto slabé pokusy k vykoreneniu toho denne rastúceho zla, zabudnuté boly, a obluda tá s novým a zdvojnásobneným besom zožiera život tatranského ľudu. — Kedy prijde rytier v ligotnej oceli? kedy ratovník ľudu?

Jednoho večera horúcich júlových dňov r. 1845 išli po hradskej ľavého považského brehu traja sedliaci. Práve teraz zanechali dedinku Vesnicu a ešte malú štvrťhodinku ísť mali do vlastného bydliska, do obce Selnej. Pred posledným domčokom obce Vesnice zostali na okamih stáť, aby svoje drevené fajočky ponapchávali. Najmladší z nich ešte nebol fajčiar, skočil tedy medzitým so silnice na ľavo, k domčoku tam osamotnele stojacemu a zvedave pozeral do slabo osvieteného okna, jehož papierkami posliepané dúhobarvisté sklá cvendžiac zatriasaly sa od krikľavého spevu a protivne pištiacich tónov rozladených husiel.

„Ktože ešte tak pozde hurtuje v krčme?“ tázal sa Martin z popod okna vrátivšieho sa šuhaja.

„Tam je náš selmiansky pán notáriuš a mlynár z Mosnej. Oba slopú a spievajú, tancujú a šantujú s tučnou Katušou“ odvetil spýtaný; nato keď starší zakresal, tajšli pomaly ďalej.

„Ach, ach! neborká notáriuška — vravel Martin po malej prestávke; — na môj pravdu ľúto mi tej krásnej mladej ženy a ešte viac jej švárnych pätoro dietok; keby to nebohý pán farár bol dožil, srdce by mu puklo bolo od žiaľu a starosti.“

„A či ona rodina vášho nebohého pána farára?“ pýtal sa neznámy v tomto okolí Tomáš,

„Hja, veru rodina; ona bola dcéra jeho vlastného brata, po jehožto časnej smrti náš pán farár opustenú sirotu k sebe vzal a vychoval. Krásna Marinka kvitla ako ruža, ona bola jedinou radosťou svojho dobrého vychovavateľa a jeho potechou v pozdnej starobe. Asi pred ôsmi rokmi zomrel náš staručký notáriuš, a terajší prišiel na jeho miesto z Trenčína. Pán Vinský mal vtedy voľačo vyše dvádsať rokov, k tomu bol šuhaj driečny a vraj i spôsobný vo svojom úrade, len že zároveň i veľmi ľahkomyseľný. Tu videl krásnu Marinku, ktorá veľmi zapáčila sa mu, ale i jej oči so zaľúbením pozeraly za driečnym šuhajom. Mladí ľudkovia oboznámili sa časom lepšie, ľúbili sa ako pár hrdličiek a onedlho i na ženbu mysleli. Náš nebohý pán farár síce spočiatku proti tomu bol, medzitým, ale ťažko onemocnejúc a blížiacu sa smrť tušiac nechcel svoju Marinku nezaopatrenú zanechať a tak k sňatku tomu napokon privolil. Na smrtnej posteli požehnal šťastlivý párik a svoju chovanicu urobil dedičkou svojho dosť pekného imania. Za jeden rok dosť šťastlive žili mladí manželia, časom ale náš veselý kompan zunoval ten tichý domášny život, každý týždeň tašiel do Teplíc a Trenčína, počal piť a hrať a hral a pil, kým to ta nedošlo, ako je teraz. Majetok Marinkin je už zväčša premárnený, a ten jeho úradíčok, o ktorý teraz vraj už veľmi málo dbá, nie je v stave zokryť veľké výdavky ľahkomyseľného márnotratníka. Na môj pravdu, ľutujem neborku notáriušku.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Pôvodná publikácia

Jedna noc na Považí