Jaroslava Hofmanová
Dušičková kletba

1. vydání
vydáno v srpnu 2021 jako 114. publikace
vydal Pavel Kohout (www.kknihy.cz)

ISBN 978-80-7570-226-5 (epub)
ISBN 978-80-7570-227-2 (mobi)
ISBN 978-80-7570-228-9 (pdf)

Dušičková kletba

V jednom kuse se mi z hrobu rodičů na místním hřbitově ztrácely věci, a já pomalu propadala zoufalství. V den památky zesnulých jsem opět našla náhrobní desku prázdnou.

„Zase nám někdo ukradl z hrobu okrasnou mísu, co jsem tam dala minulý týden," svěřila jsem se sousedovi Malému, kterého jsem potkala na hřbitově. Měl hrob přímo naproti nám. „Vážně?“ Podivil se. „To je zvláštní, mě se ještě nikdy nic neztratilo.“ „Mě každou chvíli," poznamenala jsem mrzutě. „Kdyby sem aspoň nainstalovala město kamery, možná by toho zloděje chytili. Vloni na vánoce se mi ztratil hned druhý den levandulový věnec, co jsem s dcerou vytvořila, na Velikonoce keramická mísa s kraslicemi, v létě modrá skleněná váza s růžemi. Začínám být zoufalá." Soused pokrčil rameny. „Děvče zlatý, v tom vám asi neporadím." Doma jsem se celá naštvaná svěřila dceři Johance. „Já fakt nevím, co mám dělat. Stěžovala jsem si na městské policii i hrobníkovi. Všichni slíbili, že se na to kouknou, ale nestalo se nic,“ vztekala jsem se. „Přece nemůže takhle někdo beztrestně krást!“ Johanka si mě změřila pátravým pohledem, jako by ji něco napadalo. „Mami, slyšela jsi někdy o tom, že Svátek dušiček, který je právě dnes, má velkou moc? Duše zemřelých ví, že na ně vzpomínáme a pokouší se s námi spojit. Já bych udělala to, že toho zloděje prokleju, jako ve středověku. Jak sáhne na nás hrob, aby mu ruka upadla. A ty duše k tomu pomohou," zasmála se a já v podstatě taky. Ta moje holka má nápady! Už od útlého dětství jí zajímá tajemno i nadpřirozeno a ráda s tím experimentuje. Vykládá sny, karty, vyvolává duchy a dokonce s nimi občas hovoří. Ale ať si čaruje, když chce!

A tak Johanka nad červenou zapálenou svící zloděje proklela a požádala mrtvé duše o pomoc. Když jsem šla o vánocích na hřbitov a nesla na hrob ozdobené smrkové větvičky, potkala jsem hrobníka Hovorku. Stal u hrobu našeho souseda Malého a vypadal poměrně zamyšleně. „Copak? Zeptala jsem se jen tak ze zdvořilosti. „Něco se vám stalo?" „Ale,“ mávnul rukou. „Představte si, že váš soused Malý přišel o ruku. Řezal dříví na zátop na cirkulárce, smeklo se mu to a hotovo. Chudák. Kdo teď bude obhospodařovat jeho hroby?“ „Jaké hroby?“ podivila jsem se. „On jich má víc než tenhle?“ „Ano, na trojce má ještě hrob rodičů a prarodičů. Tohle je hrob jeho ženy." Pokývnul smutně hlavou a rozloučil se. Když odešel, přepadla mě lítost. Rozdělila jsem nazdobené větvičky a vydala se na trojku. Když jsem tam došla a vypátrala hrob rodičů pana Malého, čekalo mě poměrně nepříjemné překvapení! Na mramorovém náhrobku ležela většina věcí, ukradených z našeho hrobu! Byla jsem v šoku a hned jsem si vzpomněla na Johančinu dušičkovou kletbu, měla s tím nějakou souvislost? Ona tvrdí, že ano, a já k tomu vcelku přikláním. Tohle přece náhoda být nemůže!

Vůně rybízu

Potkalo mě to velké štěstí, že jsem ještě ve svých padesáti letech měla svoji milovanou babičku. Už pár let žila u mě.

Ted jí bylo jeden a devadesát let. Přežila o třicet let svojí dceru Marii (moji maminku), špatně chodila, skoro neviděla, ale stále chtěla být užitečná, pořád mi chtěla s něčím pomáhat. „Jsem jediná, kdo ti může pomoct,“ říkala vážně. „Děti nemáš, manžel tě opustil, máma s tátou ti umřeli. Máš už jenom mě. Je moje povinnost ti pomáhat. Co potřebuješ?" Ptala se každé ráno. Potutelně jsem se usmívala. S čím by mi asi tak babička mohla pomoct?

Žily jsme samy dvě v rodinném domečku s malou zahrádkou a práce zde bylo dost, ale babička byla bezmocná, skoro nic neviděla, nikam nedošla, v létě jsem ji vyvážela ven na zahradu na kolečkovém křesle. Babi tam seděla pod ořechem se starým kašmírovým šátkem na hlavě, aby ji nenafoukalo do uší, poslouchala, jak cvrlikají ptáci, občas si tiše zpívala. „Budeš trhat letos červený rybíz? Neozobali ti ho kosi? Máš nějaký na marmeládku? Víš, že ji miluju." Ptala se vždy na konci prázdnin a já pokyvovala vesele hlavou. „Jasně, babi, neboj se, je ho dost. I na tu tvoji marmeládu vyjde." „Tak se těším," odpovídala živě babička a vždy jako by mávnutím proutku omládnula. „Já miluju vůní rybízu,“ zasnila se. „Za mlada jsem měla na zahradě dvacet keřů rybízu! To bylo marmelád, šťávy a vína. Pamatuješ si?" Jak by ne, pamatovala jsem si to velmi barevně.

Každé velké prázdniny, které jsem trávila u babičky, jsem jí rybíz pomáhala odsťopkovávat. Jeho libá vůně linoucí se z kuchyně, se nedá nikdy zapomenout! Babi se nostalgicky pousmála. „Dřív si s ním pomáhala ty mě a teď zase já tobě, já ti ho Janičko, zase odsťopkuju!" A tak jsem vždy bedýnku rybízu z těch třech keřů dala babičce k rukám, ona vesele pracovala a byla šťastná, že je užitečná. Pak babička jedné noci ve spánku tiše zemřela. Bylo to smutné, ale smířila jsem se s tím, vždyť babička už měla pěkný věk a prožila hezký, dlouhý život. Uplynulo půl roku, já jsem opět trhala na zahradě červený rybíz a vzpomínala na babičku. Kdo mi ho tentokrát odstopkuje? Měla jsem ten den dost práce, nechtělo se mi už dál s rybízem patlat, tak jsem košík nechala v chodbičce, že to dodělám druhý den.

Jenže ráno jsem se nestačila divit, rybíz byl bez stopek! Přišlo mi to absurdní. Chodba byla zamčená, zvenku se tam nemohl nikdo dostat! A navíc, kdo by se namáhal toto udělat? Snad jedině babička…Ta mi s tímhle vždycky pomáhala. Zní to nevěrohodně, ale od té doby se mi to stává pravidelně. Každý konec léta, kdy otrhám červený rybíz, mi ho do ráno nějaká dobrá duše odstopkuje a tak jsem si stoprocentně jistá, že je to moje babička!

Ztracená kamarádka

Vytáhla jsem z poštovní schránky sněhově bílou obálku s mým jménem. Ovšem bez adresy, bez známky, bez razítka. „Kdo mi asi píše?“ Letělo mi hlavou, neb už dlouhou dobu jsem žádný dopis nedostala. Nesla jsem psaní slavnostně domů a vychutnávala si chviličku, nežli ho otevřu. Copak se v něm asi skrývá? Když jsem psaní v kuchyni otevřela, pocítila jsem notné zklamání. Obálka byla prázdná! Zamyšleně jsem ji obracela v prstech a teprve teď jsem si všimla, že na zadní straně je drobným písmem cosi napsáno. Nešlo to přečíst, proto jsem si vzala brýle a díky tomu jsem písmena přelouskala. „Andy Papiladu“, tam bylo napsáno, ale mně to jaksi nedávalo absolutně smysl. Co to jako je? A pak jsem se nečekaně probudila. Ležela jsem se zavřenýma očima v posteli přikrytá pruhovanou duchnou po babičce a sen jsem rozebírala, jako vždycky.

Mě se totiž zdají zajímavé sny a často se mi plní. Jenže co tohle mělo znamenat? Andy Papiladu. Bylo to jméno? Nikdy jsem takové neslyšela. Znala jsem jednu dívku, která si říkala Andy. Byla to moje velká kamarádka a z mého života se nečekaně ztratila. Jmenovala se Andrea Zezuláková a chodila se mnou před třiceti lety na jazykovou školu v Praze. Seděly jsme spolu v jedné lavici, bydlely na stejném pokoji v internátu. Po skončení školy jsme se ještě nějaký čas vídaly, ale Andrea si pak vzala za muže Araba jménem Faisal a odjela s ním do jeho rodiště. Poslala mi sice pár dopisu, ale to jen zpočátku. Později zůstala moje poštovného schránka prázdná. Já jsem se vdala, rozvedla, znova vdala, ovdověla. Vlastně jsem dvakrát změnila jméno a stejně tolikrát se přestěhovala. Andrea možná taky. Zkrátka vazby se zkrátka přetrhaly. Kdoví, kde je Andreji konec? Zahnala jsem myšlenky na kamarádku a vrátila se k nočnímu snu. Vzala jsem do ruky jeden ze svých čtyř snářů a začala hledat.

„Obdržet dopis, znamená dostat dárek, anebo zprávu o člověku, kterého jsi již léta nepotkal", četla jsem. To mě vrátilo nazpátek k Andreje a vnuklo nápad. Vzala jsem do ruky chytrý telefon a zadala do hledáčku slova, která jsem v noci četla ve dnu na obálce. Andy Papiladu. A slavila jsem úspěch! Po chvilce hledání mi naskočil odkaz na Facebooku, kde mam účet, takže jsem se tam  neprodleně přihlásila a o pár vteřin později jsem se dívala na fotografii, z níž se usmívala kulatá paní středního věku. Byla to Andrea Zezuláková! I když se dost změnila, poznala jsem ji podle velkých oči a nostalgického úsměvu. Nelelkovala jsem a hned jí napsala zprávu. Odepsala mi ještě ten samý den. Žila už dlouhá léta, podruhé vdaná, až v Řecku, přesto jsme se o prázdninách setkaly, pozvala mě k nim. Moc jsem si to užila a pořád si říkám, jaká to všechno byla náhoda, že jsem díky snu našla po letech kamarádku, kterou jsem dávno pokládala za ztracenou. Jsme domluvené, že příští rok o dovolené, ona navštíví mě. Tak se moc těším.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dušičková kletba.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.