Fotbalový král

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Žáček

Fotbalový král – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Úvod

Proč tenhle deník píšu…

Já si myslím, že je dobré psát si deník, aby jednou člověk, až bude starý, přesně věděl, co dělal a na co myslel, když byl dítě nebo když byl malý kluk. Protože by to jinak mohl snadno zapomenout. A třeba by si pak o sobě myslel víc, než byl.

Taky si říkám, že by to mohlo být užitečné pro všecky kluky, kteří se třeba předem vzdávají a nechtějí bojovat. Já jsem chtěl bojovat skoro vždycky. Naučil jsem se, že je to správné. Že člověk nemá být poseroutka.

O co bojovat? To je jedno. Každý máme něco, o co v životě bojujeme. A buď ten svůj boj vyhrajeme, nebo ho prohrajeme. Ale vyhrát ho můžeme jenom tehdy, když máme silnou vůli a když neutíkáme z bitvy, dokud není konec. I kdyby nás to mělo třeba stát hodně potu, spoustu sil a klidně i zuby nebo krev. Protože pro to, co se v životě rozhodneme dokázat, musíme být schopní taky hodně obětovat. Třeba i svůj život. Jinak to nejde.

Proč ten deník píšu kapku nespisovně? No, protože můžu a chci. Protože jsem se tak rozhodnul a nikdo mi do toho nemá co kecat. Je to totiž můj soukromý deník. Že ho někdo čte, je zase jenom jeho soukromá věc.

Proč píšu u každé kapitoly krátký úvod, o čem jako bude? Přeci proto, abych si to sám uvědomil a nic nevynechal, což by se klíďo píďo mohlo stát.

Kapitola 1.

Nemehlo

Jak jsme odjeli na chatu na Sázavu a můj otec mi koupil fotbalový míč, zkoušel mě něco naučit a dospěl k názoru, že jsem nemehlo. A tak jsem se rozhodnul, že to nevzdám a že se kvůli sobě i kvůli tátovi pokusím se sebou něco udělat.

Konečně skončil školní rok a já jsem měl na vysvědčení samé jedničky. Teda s jedinou výjimkou. Z tělocviku jsem dostal dvojku, což otec považoval za ostudu, protože jsem jeho syn a on býval velký sportovec.

Otec, který hrával vrcholově fotbal, se na známky podíval a zavrtěl hlavou: „Že zrovna já musím mít kluka, kterej je nemehlo…?“ Potom mi zakoupil kopačky a žlutý kožený míč na kopání.

Odjeli jsme na chalupu na Sázavu. Máme tam velikou zahradu a spoustu ovocných stromů.

Hned první den prázdnin mi otec po ránu zabavil Světovou encyklopedii fotbalu, vzal míč a odvedl mě za chalupu, kde je rovný plácek. „Ono to půjde. Musíš to v sobě mít, když jsi můj syn. Koukej se!“ Vyhodil míč do vzduchu, chytil ho na hlavu a lehce si s ním hlavičkoval, pustil ho na nohu, potom si ho vykopl na hrudník… Vůbec ho nepouštěl na zem. Minuty. Dlouhé minuty! Bez přestání si s ním kopal.

Musel jsem ho obdivovat. Táta je něco jako Bican, Pelé a Messi dohromady. On je fotbalový bůh.

„A teď ty,“ nahrál mi míč na pravačku.

Povedlo se mi o něj zakopnout a rozplácnul jsem se na zemi jako žába. „Jauvajs,“ zařval jsem.

Otec se chytil za hlavu. Vůbec nechápal, jak je možné, že mi to tak, ale tak strašlivě nejde.

„Budu se snažit,“ sliboval jsem jemu i sobě, když jsem viděl, jak si ze mě zoufá. „Určitě to zmáknu.“

Ještě několikrát mi to předvedl.

Ještě několikrát jsem to zkoušel a nešlo mi to.

„Tak jinak,“ otec postavil ze špalků driblinkovou dráhu a sprintem se mezi nimi prokličkoval z jedné strany na druhou.

Zkoušel jsem to po něm a nejpozději u třetího špalku jsem vždycky zakopnul a zase jsem byl na zemi.

„Zkoušej to ze začátku pomalu,“ radil otec.

Dělal jsem to přesně podle něj. Já jsem se tak děsně snažil! Ale buď jsem šel skoro krokem, nebo jsem zase upadnul. Byl jsem z toho nešťastný a zoufalý možná víc než táta.

Otec postavil na zem láhev od koly a z poměrně velké dálky se do ní míčem strefil a srazil ji.

Zkoušel jsem to po něm ze stejného místa. Ale nešlo to. Můj míč zavadil o láhev z deseti pokusů sotva jednou. Jinak šel totálně mimo.

Došla mu se mnou trpělivost a šel štípat dříví.

Ale já jsem si řekl, že to tak nenechám, že se to naučím a že budu ten nejlepší. Stejně dobrý jako můj táta a další světoví fotbalisti. Nebo že budu ještě mnohem lepší než oni. Než všichni dohromady.

Celé dopoledne jsem si kopal s míčem. Zkoušel jsem nejdřív trefovat tu láhev, protože mi to přišlo nejjednodušší a taky nejzábavnější. Vystřelil jsem na ni za dopoledne snad tři sta nebo tři sta padesát ran. Už se mi to pletlo. Ale ke konci jsem se začínal občas trefovat. Hlavně že tady není otec a neznervózňuje mě.

Odpoledne jsem zkoušel ten driblink. Každou chvíli jsem se praštil do holeně nebo do palce u nohy, když jsem porazil nějaký špalek. Ale snažil jsem se běhat rychleji a rychleji. Byl jsem z toho zpocený a uštvaný. Ale nevzdal jsem se. Šel jsem do toho po hlavě.

Taky jsem si všiml, že otec občas, jakoby nenápadně, přešel kolem mého plácku a koukal po mně.

A tak to šlo i další dny. A týdny. Věděl jsem, že nejdůležitější je makat a nevzdávat se. Protože když to člověk nevzdá, když se nepodělá, tak to dokáže. Tak vyhraje. Jestli člověk prohraje nebo vyhraje, to záleží pouze na něm. Na nikom jiném.

Uznávám, že nejsem zrovna hubeňour. To spíš naopak. Děsně rád jím. Hlavně proto, že maminka je skvělá kuchařka. Takové plněné papriky, to je hotová báseň… Jsou správně pálivé s červenou omáčkou a s bramborovou kaší jako samet… Ale co, někteří fotbalisti taky nebyli zrovna hubení. Třeba Maradona. A jak to uměl hrát!

Den ode dne jsem byl lepší. Dokázal jsem udržet míč ve vzduchu klidně celou minutu. Především hlavičky, ty mi šly parádně. A pak i dvě tři minuty jsem míč nepustil na zem… Pořád dál. Měl jsem z toho radost a těšil jsem se, jak to všecko na konci prázdnin otci předvedu a on uvidí, že nejsem žádné nemehlo.

Láhev jsem trefoval častěji a častěji. Z každých deseti pokusů nejmíň pětkrát. A potom šestkrát i sedmkrát. Dokázal jsem to i devětkrát a říkal jsem si: „Musíš, musíš to dokázat desetkrát.“ Ale jednou mi to vždycky sklouzlo někam na stranu a balon šel mimo. Potvora, ten míč!

V driblinku jsem byl rychlejší a rychlejší a maminka mi už nemusela ošetřovat krvavý šrámy na nohách, nad kterými každý večer vrtěla hlavou a říkala: „Josífku, ty jsi spíš na to učení. Každej nemůže bejt fotbalovej král. Nechceš toho nechat?“

A já jí odpovídal: „Ale to já právě chci. Budu fotbalovej král a nakonec budu dávat góly na stadionu Maracanã v Brazílii. Vím to. Určitě toho nechci nechat! Zmáknu to! Musím!“

A taky dokážu přeplavat řeku Sázavu. Ale to už jsem jí radši neřekl, aby se o mě nebála. To jsem si dal jako takový svůj soukromý úkol. Jako že mám sílu dospělého chlapa. Protože nikdo jiný než silný chlap Sázavu nepřeplave.

Kapitola 2.

Poctivý trénink

Jak jsem si na počítači vyhledával slavné fotbalisty a koukal jsem na ně, jak to válí, a říkal si, že zrovna takhle bych to chtěl umět. Ale stejně nejlepší bylo číst o starém Bicanovi. A tak jsem pokračoval v tréninku. Poněvadž jsem toužil po tom, aby mi táta ukázal, co umí. A já to vím, co on umí…

Každé ráno a každý večer jsem o prázdninách tak hodinku seděl u počítače a koukal se na záznamy umění těch nejlepších fotbalistů světa. Na vybrané ukázky, abych viděl to úplně nejlepší. Střely, kličky, sprinty, technické kousky, ale i fauly. Jasně, faulovat se taky musí, i když by to člověk neměl dělat, když to není nutné. Jenže když jsou suroví protihráči, člověk jim to musí oplatit, aby si nemysleli, že se jich bojí.

Cristiano Ronaldo, Lionel Messi, Zinedine Zidane, Didier Deschamps, Antoine Griezmann, Diego Simeone, Kylian Mbappé, Neymar da Silva Santos Júnior, Paul Pogba, ale pochopitelně i naši Petr Čech, Patrik Schick. Ze starších hlavně Pelé, Diego Maradona, Franz Beckenbauer, Gerd Müller, Johan Cruyff, Josef Masopust, ale především nezapomenutelnej Josef „Pepi“ Bican.

Taky jsem si četl v knížce o pěti tisících gólech Pepiho. Fascinovalo mě, co uměl. Jak i ve stáří dokázal z půlky hřiště trefit klidně desetkrát za sebou láhev přivázanou k břevnu branky. Vím, že táta tohle taky uměl. Četl jsem to v knížce Fotbalová pohádka, kterou o něm napsal pan Žáček.

Trénoval jsem a trénoval a radoval se z každého svého dílčího úspěchu. Prostě jsem celé léto věnoval tomu, aby se za mě můj táta nemusel stydět. Ale pravda je, že pořádnou maminčinu baštu jsem si nikdy neodpustil.

Už byla půlka prázdnin a já si byl skoro jistý tím, že bych otce nezarmoutil, kdybych mu předvedl, jak už nejsem žádné nemehlo a umím to, co mi na začátku prázdnin tak hrozně nešlo. A tak jsem se ho schválně zeptal: „Tati, neukázal bys mi to?“ Věděl dobře, co chci vidět.

„Co myslíš?“ přesto se zeptal.

„To s tou láhví…“

Zavrtěl hlavou. „Ne, jedině až ty mi ukážeš, jak umíš střílet, driblovat a že udržíš míč ve vzduchu aspoň minutu.“

Věděl jsem, že bych ho asi přesvědčil, kdybych se mu rovnou předvedl. Ale přece jenom jsem si dal ještě pár dní tvrdého tréninku navíc. Jo, musím být skvělý, aby táta koukal a byl na mě hrdý. Dokonce jsem začal chodit pozdě, když mamka volala k jídlu. Jediné, co mě zajímalo, byl ten kulatý žlutý míč.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Fotbalový král.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.