Malé velké zlo

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.domino.cz

www.albatrosmedia.cz

Kate Bradley

Malé velké zlo – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro mou matku Jenny
a manžela Brada.
Oba jsou hrdinové.

Prolog

Svěsím nohy přes okraj útesu a podívám se dolů, abych si dokázala představit, jak na pláži leží tvé rozbité tělo. Nikdy mě nepřestane bavit sem chodit. Chodím sem dokonce i v zimě, když zuří bouře a nutí mě držet se řídké trávy z obavy, že i já bych tu mohla zemřít. Sleduji, jak se dole tříští vlny, narážejí do kolmého útesu, hrnou před sebou naplaveniny a odnášejí odpadky, neúnavně, neúnavně, neúnavně.

Pak pracuji na svém pádu. Odzátkuji láhev a chvíli prožívám syrovou bolest své ztráty.

Dřív ke mně přicházeli kolemjdoucí – vidí můj osamocený piknik s vínem a pár centimetrů, které mě dělí od jisté smrti, a myslí si, že se chystám skočit. Už tu byla i policie. Dvakrát mě zadrželi pod záminkou paragrafu 136 zákona o duševním zdraví a hodlali mě poslat na testy, ale můj poslední psychiatr vždycky zasáhl. Řekl jim, že se tak vyrovnávám se zátěží, že všechen svůj žal a pocity viny natlačím na vrchol útesu. Plete se.

Když doma vystřízlivím, civím celou noc na strop ložnice, zatímco okolní svět spí. Myslím na svá rozhodnutí, otázky se mi v hlavě kroutí jako červi. Znovu si všechno přehrávám, všechno, co jsem udělala, i co jsem neudělala. Co to způsobilo, kolika lidem to ublížilo. Kdo umřel. Vzpomínám, jak se do mě vpíjely modré oči plné bolesti a blížící se smrti. A potom klid.

Vím, že jsem vinna.

Jakmile se unavím nenávistí k sobě samé, uvažuji, co by se stalo, kdybychom se nesetkaly jako planety vychýlené ze svých oběžných drah. Jak jiný by byl můj život. Přes to se nedokážu přenést – proto nedokážu najít klid.

Pořád si v hlavě převracím, co se nám přihodilo, vzpomínky neustálým přemíláním neblednou. Neúnavně, neúnavně, neúnavně.

Nepotřebuju tenhle útes, abych si připomněla tebe nebo to, co se přihodilo onoho pátečního květnového odpoledne před třemi lety, kdy se všechno, co jsem kdy milovala, rozplynulo dřív, než v sobotu ráno vyšlo slunce.

Přemýšlím, přemýšlím a přemýšlím. Myšlenky na to, co udělám, neúnavně dorážejí na mělčiny mé mysli.

Pátek
08:55
Květen před třemi lety

Jenni

„Ticho! Zapisuji docházku.“ Patnáct minut, šestadvacet teenagerů, jedna docházka. Dělala jsem to mnohokrát, není to nic, co by mi mělo změnit život. Jenomže změnilo, protože tam byla ona.

Když jsem přelítla pohledem žáky na své třídnické hodině, nevšimla jsem si jí hned. Věděla jsem, že už bych je v tuto chvíli měla všechny dobře znát, zvlášť když někteří ke mně také pravidelně chodili na matematiku, jenomže po roce učení už bylo jasné, že to pro mě nikdy nebude jednoduché. Pořád jsem bojovala s jejich jmény – bylo jich prostě moc. Finn Taggart byl nápadný svou bujnou rozježenou kšticí a neustálým úsměvem, zrovna v tu chvíli cvrnkal papírové kuličky po skupině holek vzadu. Jordana Shirea jsem poznala, protože s výškou přes sto devadesát centimetrů byl jako jeden z mála vyšší než já. Teď jsem ho sledovala, jak svému nejlepšímu kamarádovi hrozí pěstí. Ještě jsem Jordanovi neodpustila minulý týden, kdy uprostřed výkladu zlomků nasadil dokonalý hlas robota a napodobil mě: „Budete matematizováni,“ čímž okamžitě způsobil chaos v celé třídě. Pochopitelně jsem ho vyhodila, ale pořád víc mě trápilo, co tím vlastně myslel. Stále jsem dumala, co se snažil naznačit. Udělala jsem nějakou chybu? Došlo mu, že mám s určitými věcmi potíže? Byla jsem odhodlaná už se tím nezabývat, a tak jsem odšroubovala víčko láhve, napila se vody a rozhlédla se po místnosti, abych se nemusela zaměřovat zrovna na něj. Nevyspala jsem se dobře a věděla jsem, že bych s ním nejednala férově. Popravdě ráno jsem se vzbudila s hlavou k prasknutí a čerstvými obavami, že se mnou nejspíš není něco v pořádku.

Něco horšího než noční můry z poslední doby.

Nespavost už začínala ohrožovat mou schopnost trénovat – normálně by mi ani žulová zeď nezabránila zaběhnout si před prací obvyklých patnáct mil. Vzhledem k tomu, že s výjimkou kratičkého pobytu v nemocnici před propuštěním z armády jsem v životě nebyla u doktora, jsem si nebyla jistá, co bych měla dělat. Na nespavost nepůsobily bylinné přípravky ani žádné jiné rady, které jsem vyčetla z internetu. Ráno jsem se vlekla do práce a s každým krokem jsem si pořád dokola říkala: Jsem buben, jsem buben. Myšlenka nedávala smysl, ale nemohla jsem se jí zbavit. Netušila jsem, co má znamenat a co bych měla cítit. Necítila jsem nic a nedokázala jsem zastavit neúnavný tep svého života.

Pak můj pohled upoutalo dítě v zadní části třídy.

Destiny Millsová seděla sama.

Destiny. Od samého začátku jsem si o ni dělala starosti. Dělat si starosti o ni bylo ostatně lepší, než přemýšlet o sobě.

Ve věkové skupině, kde už byli někteří kluci vyšší než já a některé dívky působily naprosto dospěle, bylo pár jiných, které stále připomínaly děti. Destiny Millsová patřila k těm, jež vypadaly mladší. Zápěstí měla tak útlá, že by je snad přelomil i křivý pohled, tmavé vlnité vlasy si zaplétala do copů a byla menší než ostatní. Ve tváři vynikaly velké pozorné oči a ústa, která se nikdy neusmívala. Nemluvila, pokud nemusela, a to ani s vrstevníky, ani s učiteli. Do školy chodila zřídka, a když už dorazila, u oběda seděla sama, hrála na mobilu, pokud jí to někdo nezakázal, nebo četla pochybné romány. Její nenápadné, tiché chování mohlo znamenat, že zapadne do houfu nevýrazných dětí, jenomže to se nestalo, protože byla výjimečná.

Výjimečná byla hned ze dvou důvodů: za prvé proto, že byla nejchytřejší z celé školy. Chodila do desátého ročníku, což znamenalo, že za rok bude dělat zkoušky. Když před třemi měsíci přišla do školy, udělala rozdílové zkoušky ze všech předmětů na ty nejlepší známky. Učitelé jedničky nerozdávají zrovna snadno, zvlášť rok před zkouškami, ale když jsme jí minulý měsíc při zkouškách nanečisto dali všichni jedničky, nejistota z nás spadla a s radostí jsme si přiznali, že je Destiny Millsová zřejmě geniální.

Na Destiny bylo také pozoruhodné, že nežila ve své rodině. Učitelé musejí vědět o ohrožených dětech a já jsem jako třídní učitelka potřebovala dostat víc informací než ostatní. Na rozdíl od většiny dětí v péči státu ale nevyrůstala v pěstounské rodině, jelikož sociální služby tvrdily, že ji nelze nikam umístit. Podle nich se přestěhovala z opačného konce země, protože se jim nepodařilo najít jiný dětský domov, který by ji přijal – očividně neustále lhala nejen o sexuálním zneužívání v každém domově, kam ji umístili, ale přinejmenším jednou navíc zapálila vlastní pokoj. Žhářství znamenalo, že ji vyhodnotili jako vysoce rizikovou. Ve škole jsme nikdy dřív žádného žháře neměli, takže nás všechny museli poučit. Pokud to ředitel George Danvers pochopil správně, jestliže Destiny selže i v této škole nebo v novém dětském domově, přesunou ji do nápravného zařízení. Tam určitě s jedničkami studovat nebude.

Pokud nedosáhne skvělých výsledků, možná se nikdy v životě neodrazí ode dna. Od své rekvalifikace jsem hodně dbala na význam vzdělání, které někomu může změnit život. Není to jako v armádě otázka života a smrti, nicméně vzdělání má smysl a toho jsem se držela, abych měla důvod vytrvat. Jako nováček jsem neučila ty nejlepší skupiny, takže Destiny mezi mé žáky nepatřila, ale líbila se mi myšlenka, že škola poskytuje dětem příležitost změnit život. Všichni jsme chtěli pro tu neoblíbenou, ušlápnutou, narušenou dívku to nejlepší.

Zářná budoucnost se ovšem začínala rozplývat. Destiny často chodila za školu, tudíž jsem nečekala, že ji uvidím na třídnické hodině. Vyhýbala se i řádným hodinám. Zkoušky jsou teď postavené tak, že i kdyby byla sebebystřejší, pokud nebude chodit do školy a unikne jí část předmětu, nemá šanci uspět.

Taková škoda.

Byla jsem vděčná za záminku, že se nemusím postavit Jordanovi, a zároveň odhodlaná promluvit si s Destiny o její docházce, a tak jsem zamířila k zadní části třídy. Její vystupování v hlučné třídě a snaha působit co nejmenší mi připomněly vyděšeného kraba poustevníka. Je to pravda? Je vyděšená? Nebyla jsem si jistá.

Když jsem se přiblížila, všimla jsem si něčeho dalšího – Destiny Millsová měla kolem oka obrovskou podlitinu. Přešla jsem třídu, odložila svou láhev s vodou a posadila se na lavici. „Jsi v pořádku?“

Zírala na své propletené prsty, třásla se jí brada, ale pokrčila rameny.

„Destiny?“

„Jsem v pohodě.“

Odmlčela jsem se a přemýšlela, jak s ní nejlépe navázat vztah. Témata jako podlitiny, dětský domov a záškoláctví chtějí svůj čas, jenomže času se učitelům permanentně nedostává. Všechno musejí dělat ve spěchu, protože toho prostě mají moc. Nejsem si jistá, jestli to zhoršilo mou alexithymii, ale nejspíš nepomohlo, že jsem o ní nikomu neřekla. Táta tvrdil, že na tom nesejde, jenom to znamená, že mi to moc nejde s lidmi. Podle něj spousta lidí nedokáže odhadnout, co si druzí myslí, a rozhodně bych neměla dovolit, aby mi to zabránilo chodit ven. Přála jsem si, abych byla veselá a upovídaná jako většina ostatních učitelů, jenomže nejsem, nemám co říct. Znovu jsem si představila buben – duní, protože je prázdný.

Možná jsem já takový buben.

Destiny se kousala do rtu a těkala pohledem všude možně, jen aby se na mě nemusela podívat. Zazvonilo na první přestávku. Všichni se hrnuli ven, ale já jsem tomu nevěnovala pozornost – ještě jsem se jí ani nestačila zeptat na tu modřinu. „Jak jsi přišla k té podlitině?“

Destiny vyskočila s taškou v ruce a ve snaze dostat se rychle ven s ní praštila do lavice. Byla jsem rychlejší, postavila jsem se jí do cesty, aby nemohla odejít. Kolem nás se ozývaly rány, někdo bouchl do dveří, až narazily do zdi, z chodby se nesla kakofonie hluku, skřípání židlí a pokřik, jak se žáci chaoticky snažili včas se přesunout na další hodinu.

Počkala jsem, dokud z třídnické hodiny všichni neodešli. „To oko tě musí bolet,“ pronesla jsem a podívala se zblízka na zelenožlutou, už blednoucí podlitinu. Také jsem si všimla, že má blízko oka ranku. Ať už Destiny dostala čímkoli, byla to tvrdá rána. „Co se ti stalo? Proto jsi nebyla celý týden ve škole?“

Pokrčila rameny. Právě když zase vyrazila ke dveřím, zazvonil jí v batohu telefon. Vyskočila, vytáhla ho rozechvělýma rukama, podívala se na číslo a zakňourala jako raněná laň.

Zneklidnilo mě to. „Destiny? Co se děje?“

„Musím jít, slečno,“ prohlásila chraplavým hlasem, zatímco z tváře jí vyprchala všechna barva.

Moje postižení znamenalo, že jsem nedokázala věci správně procítit, a s ohledem na to, že jsem neznala „plné spektrum emocí“, jak tomu říkal doktor v nemocnici, bylo pro mě těžké rozpoznat, jak se druzí cítí. Tady jsem ale nemohla předstírat, že nevím, co se děje. Tentokrát jsem své postižení nemohla využít jako výmluvu. Ze svých čtyřiceti let jsem byla jen dva roky učitelkou, ale za celý život jsem neviděla žádné dítě, z něhož by jako tehdy z Destiny čišel tak ryzí strach. Viděla jsem, že se podobně tváří dospělí chlapi pod palbou, ale to je něco jiného. Válka je náročná, je pro dospělé. Ale opravdový strach ve třídě? Při tom pohledu se mi zrychlil tep. „Ve škole žádné telefonování.“

Musím, vyhrkla, než se odvrátila. „To jsem já – Cukroušek.“

Cukroušek? Proč se dítě takhle hlásí do telefonu? Ztěžka jsem dosedla na lavici a založila si paže, aby jí došlo, že nehodlám nikam odejít. A taky že ne – měla jsem volnou hodinu, takže jsem si mohla dát na čas.

Otočila se a vrhla na mě dotčený pohled, pak se odvrátila zpátky k oknu. Vstala jsem a také se zadívala z okna, ale nic mě neupoutalo. Pak jsem si všimla, že má u nohou loužičku. Destiny se pomočila. Co je ale horší – asi si toho nevšimla, nebo jí na tom nesešlo. Pronesla do telefonu cosi, co jsem nezachytila. Pak šeptala dál a mně došlo, že se bojí. „Ne, prosím, to je jenom slečna Walesová.“ Hlas jí zněl jako kňučení týraného psa.

Proč o mně mluví? Při pohledu na moč na podlaze i z obav v jejím hlase se mi také svíral močový měchýř.

Pomyslela jsem si: zabav jí ten telefon. Natáhla jsem se pro něj, když řekla: „Je hodná, nech to být!“ Otočila se ke mně a ukázala ven. Před školní branou stála dodávka. Destiny zakryla telefon dlaní a pronesla: „Je mi líto, slečno.“

Potom se znovu odvrátila a dodala: Utíkejte.

Pátek
9:15

Jenni

Rozběhla jsem se.

Podrážky polobotek duněly po prázdné chodbě – bum, bum, bum. Všichni byli na hodině a ve škole panoval klid.

Dlouhou chodbu jsem přeběhla za pár vteřin. Prohnala jsem se recepcí, aniž bych si všimla recepční za přepážkou. Přes vstupní halu. Rozrazila jsem dvojité vchodové dveře a seběhla tři schody na příjezdovou cestu.

Ledový vítr mi bičoval tváře, ale oči jsem měla jen pro prostornou dodávku Ford Transit. Bílou. Čistou. Z předních sedadel přímo na mě civěli dva muži. Zaparkovali o kousek dál na příjezdové cestě, ale když jsem se k nim rozběhla, začali túrovat motor a vyrazili přímo ke mně.

Uskočila jsem na trávník právě včas, cítila jsem, jak mi na botu dopadá štěrk odražený od předního kola. Kola s lesklými disky. Auto se smykem obrátilo a pak rychle ujíždělo na ulici. Na zadních dveřích se pohupoval mohutný visací zámek.

Teprve když dodávka odjela, všimla jsem si, že za ní s otevřenými ústy zírá Aaron Vaughn z jedenácté třídy. „Slečno! To je hrůza! Jste v pořádku?“

„Všiml sis poznávací značky?“

Tvář se mu zachmuřila. Pokrčil rameny a do hlasu se mu vrátil obvyklý přidrzlý podtón. „Ničeho sem si nevšiml, slečno.“

„Tak padej, jdeš pozdě.“

Ohlédl se přes rameno, prchavé kamarádství pominulo a vše se vrátilo do původního stavu.

Pátek
9:25

Jenni

Destiny.

Uvědomila jsem si, že ve třídě číslo dvanáct stojí Destiny pořád v loužičce vlastní moči.

Prohnala jsem se zpátky kolem recepce a utíkala po tiché chodbě.

Destiny byla stále v mé třídě a pomocí papírových kapesníků z mého stolu vytírala podlahu.

„Ukaž, pomůžu ti.“ Vzala jsem si od ní kus papíru a vysušila podlahu. „Nejlepší bude, když tě zavedu k paní Hodgesové.“

Poté, co školní zdravotnický tým zredukovali ze šesti osob na dvě, se funkce Terri Hodgesové nejvíc blížila zdravotní sestře. Měla na starost recepci, za kterou se ovšem nacházela menší místnost s lehátkem, kde končily děti se zvýšenou teplotou, natlučenou hlavou nebo krvácením z nosu. K místnosti patřila i příslušná funkce. Tu ženu jsem vlastně moc neznala, pracovala jsem v oddělení matematiky a opouštěla ho jen zřídka. Všimla jsem si, že ostatní učitelé, kteří nastoupili do školy zároveň se mnou, už teď zřejmě všechny znají a veškerý volný čas tráví ve sborovně, kde si během oběda vesele povídají. Já jsem se držela stranou, bylo to tak lepší. Nemohla jsem se alespoň splést v tom, jak něco mysleli, třeba když se učitel přírodopisu Paul Goods vyjadřoval sarkasticky o zástupci ředitele, ovšem já jsem se domnívala, že mluví vážně, takže na mě všichni zírali, jako bych spadla z Marsu. V armádě to takové nebylo.

Doufala jsem, že je Terri laskavá.

Usoudila jsem, že Destiny můžu nechat u Terri, ale musím celý incident zároveň nahlásit. Jelikož jsme přišli o pracovníka ostrahy, odpovědnost za bezpečí studentů převzala Mary Nightingaleová, jedna ze dvou vedoucích oddělení. Možná ale učí. Podívala jsem se na hodinky – pořád mi zbývalo dvacet minut do začátku další hodiny.

Destiny si oblékla bundu. „Kam jdeš?“ zeptala jsem se.

„Musím jít, slečno, promiňte…“ Rozhlížela se na všechny strany, jako by chtěla vyjádřit svou úzkost.

„Odvedu tě na ošetřovnu. Paní Hodgesová tam pro tebe třeba bude mít nějakou náhradní sukni.“

Destiny si pohrávala se zipem bundy, pak se zadívala z okna. Viděla jsem, že dumá, jestli mě má poslechnout, nebo radši zmizet.

Otočila jsem se a s hlavou hrdě vztyčenou se vydala chodbou, abych dala najevo, že s ní nehodlám debatovat a že musí jít za mnou. Vzpomněla jsem si na dobu, kdy jsem byla v roli desátníka a s mou hodností se pojila autorita: vzpomínka mi najednou připadala hodně vzdálená. Cítila jsem tlak na hrudi, ale rozhodla se, že si ho nebudu všímat. Potřebovala jsem zůstat odměřená, čím víc, tím líp.

Terri Hodgesovou jsme našly na recepci, kde zřejmě telefonovala s nějakým úzkostným rodičem. Vyčkávaly jsme, ale nakonec jsem jí musela říct o Destinyině „nehodě“, dokonce se mi podařilo ve vzduchu naznačit i uvozovky, abych ji trochu popohnala. Terri domluvila a vystartovala jako lokomotiva, až se jí dmulo mohutné poprsí. „Tak pojď, drahoušku, tady jsi v bezpečí. Slečnu necháme jít učit.“

Učit. Sice se mi nechtělo Destiny opustit, ale musela jsem jít. Jednu věc má učitelství společnou s armádou: člověk se nesmí opozdit. „Jenom jedna věc,“ zašeptala jsem Terri, „napíšu o tom všem zprávu, ale měla byste vědět, že Destiny mimo školu zřejmě není v bezpečí. Mohla byste ji mít pořád na očích? Obávám se, že je opravdu…“ Pomyslela jsem na zámek na zadních dveřích dodávky. „Opravdu zranitelná. Myslíte, že to zvládnete? Je důležité, aby neutekla. Pokud dneska zmizí, možná už se nikdy nevrátí.“

„To je to tak zlé?“

„Podívejte se na její oko.“

Terri uposlechla, načež přikývla a dotkla se mé paže.

Nebyla jsem si jistá, co to má znamenat, ale viděla jsem, že se o Destiny zajímá, a tak jsem usoudila, že mi uvěřila.

Pátek
9:54

Jenni

Brala jsem schody po dvou, ale svou třídu jsem slyšela ještě dřív, než jsem dorazila nahoru. Když jsem procházela kolem vedlejší třídy, můj kolega Steve Fuller, vedoucí oddělení matematiky a druhý zástupce ředitele, stál ve dveřích. Vrhl po mně významný pohled, který zcela jistě něco znamenal, načež zavřel dveře a znemožnil mi další výhled na své žáky, kteří už všichni tiše pracovali v lavicích. Měla jsem pocit, že je to další bolestná připomínka, že učení prostě nezvládám – nebo alespoň že si to myslí on.

Uvažovala jsem, jestli je fér nechat po škole celou třídu, ale pak mi došlo, že deváťáci za můj pozdní příchod nemůžou.

„Člověk nemůže doufat, že se budete chovat slušně…“ mumlala jsem pět metrů přede dveřmi do třídy, kam už jsem v duchu vstupovala.

Právě tuhle chvíli si pamatuji, tuhle víc než jiné, k nimž došlo v následujících hodinách, tato totiž změnila život mně i všem v mém okolí, protože přesně v tento okamžik zaúřadovala náhoda. Všechno ostatní v tomto vyprávění už je záležitostí volby, to musím uznat, ačkoli pro mě to bylo ve stylu Ber, nebo nech být: Destiny se přede mnou počůrala, předestřela mi svou hrůzu tak jasně, jako by mi stiskla ruce a prosila mě o pomoc. Vidět a rozhodnout se nejednat je možná volba pro lenivé, chladné zbabělce, ale já taková nejsem. Ačkoli ale jsem součtem svých jednotlivých částí, uznávám, že má rozhodnutí jsou stále rozhodnutími.

Nijak jsem ovšem neplánovala, že vyhlédnu z okna prvního patra, a to jen pár metrů od své třídy. Kdybych neotočila hlavu a nepodívala se z okna, trajektorie mého života by se možná nevychýlila z nastoleného směru. Udržela bych si místo, můj vztah s Destiny by neprobíral tisk a neskončila bych ve vězení. Nebohá Destiny by pokračovala na své žalostné pouti jako tisícovky dětí, které proklouznou sítí systému a nečeká na ně nic dobrého.

Nemusela jsem se podívat z okna chodby horního patra.

Ale udělala jsem to.

Pátek
9:58

Jenni

Rozběhla jsem se.

Zpátky chodbou, dolů po schodech, tentokrát jsem je brala po třech. Dál spodní chodbou. Kolem Terri jsem vyrazila na příjezdovou cestu.

„Destiny!“ zakřičela jsem. „Vrať se zpátky.“

Destiny mířila k hlavní bráně. Nekráčela rovně, ale motala se, jako by jí cloumaly nárazy větru.

Dodávka stála, ale kouřilo se jí z výfuku a slyšela jsem běžící motor. Byla připravená odjet.

Jakmile Destiny zaslechla můj hlas, zastavila se a otočila. Když jsem se přiblížila, měla jsem pocit, že je rozčilená. Nebyla jsem si jistá, ale tvář měla zkřivenou a ruce zaťaté v pěst. Pořád na sobě měla stejnou sukni. V duchu se mi přehrála scéna, jak Terri odchází pro suchý kus oblečení a Destiny míří ven.

„Co to děláš?“ zeptala jsem se jí a sevřela jí ramena. Vzhlédla jsem a viděla, že se dveře na straně spolujezdce otevírají. Objevila se mohutná potetovaná paže, pak se vynořila noha v šedých teplácích a černých teniskách. Na nic jsem nečekala. Stiskla jsem Destiny – rázněji, než bych byla chtěla – a v běhu ji vlekla zpátky ke škole. Vybavuji si, že nekladla velký odpor, ale kňourala a protestovala, jako by ji zraňovalo, že jsem ji nenechala odejít.

Uslyšela jsem za námi kroky, které běžely rychleji. V armádě jsem se naučila nikdy neohlížet. Když závodím v Ironmanovi, prostě se ženu kupředu. Proto jsem za sebou vlekla Destiny ještě usilovněji, pevně jí svírala rameno a poháněla ji dopředu celou vahou svého těla.

Když jsme se dostaly ke schodišti, Destiny se znovu ohlédla a vykřikla.

Já jsem pohled zpátky neriskovala.

Vši silou jsem vtlačila Destiny zpátky do školy.

Pak jsem zacvakla velké západky a zamkla vstupní dveře.

Hnal se za námi jakýsi chlap a zastavil se až u částečně prosklených dveří. Zarazil se těsně u nich a svým dechem zamlžil sklo. Byl to mohutný muž se světlou pletí a širokými rameny vytrénovanými z posilovny. Nebyl ovšem tak vysoký jako já, mohl měřit tak sto osmdesát. Měl velkou vyholenou hlavu a bez mrknutí na mě zíral prasečími očky. Krk měl silný jako poleno a u kořene nosu jsem zaznamenala zploštělou část, jako by schytal příliš mnoho ran.

Opřela jsem se o dveře a vzdorovitě zvedla bradu. „Vypadněte odsud,“ řekla jsem mu přes sklo a nespouštěla ho z očí.

Terri za mnou se na něco ptala, ale já jsem ji ignorovala. Místo toho jsem se soustředila na něj: naše obličeje dělilo jen pár centimetrů, on ten svůj musel zvednout, aby se mi mohl podívat do očí. Civěl na mě a vpaloval se do mě šedýma očima, jako by byl mnou znechucený. Jako bych mu dokázala číst myšlenky. Bylo mi jasné, že kdyby bezpečnostní sklo nebylo zpevněné drátěnou vložkou, rozbil by ho vlastní hlavou, jen aby se ke mně dostal. Praštila jsem do skla přímo před jeho obličejem – agrese za agresi. Nesnaž se mi vyhrožovat, zlatíčko: nejsem žádná Barbie. „Zmizte, vypadněte, tohle je školní pozemek. Okamžitě volám policii.“

Pořád se do mě přes sklo vpíjel světlýma očima bez jediného mrknutí. Pak si vyhrnul mikinu a ukázalo se, že má za pasem tepláků zastrčenou pistoli.

Zatímco jsem na ni zírala, lehce se předklonil, překonal tu maličkou mezeru, která nás dělila, a pomalu olízl sklo slizkým jazykem. Přímo před očima mi zůstala cestička po jeho slinách.

Když jsem později po zadržení vysvětlovala své činy, tvrdila jsem, že jsem byla vyděšená. To bylo důležité. To byla má obhajoba.

Jenomže zároveň to byla lež.

Jistě, ten chlap mě vyvedl z míry. Z toho, jak na mě před odchodem mrkl, se mi zvedal žaludek.

Ale vyděšená?

Ne.

Myslím, že poprvé po dlouhé době jsem si připadala naživu.

Pátek
10:10

Jenni

Poté, co jsem na chodbě seřvala Terri, že nechala Destiny vyjít ven, když jsem jí přitom výslovně kladla na srdce, aby ji nespouštěla z očí, vyběhl ze dveří své pracovny ředitel George Danvers. „Slečno Walesová, pojďte prosím na chvilku do mé kanceláře.“

„Nemůžu. Čeká na mě třída.“

George se podíval na Destiny, která se opírala o zeď se sklopenou hlavou a schouleným tělem, pak se zahleděl na Terri, jež tam postávala se zrudlou tváří a s pláčem na krajíčku. Zhluboka se nadechl a oslovil ji. „Podívejte se, prosím, kdo má teď volno, a požádejte, ať dohlédne na třídu slečny Walesové.“ Pak se obrátil ke mně. „Slečno Walesová.“ Ustoupil ke straně a otevřenou dlaní mi naznačoval, abych vstoupila do dveří jeho kanceláře. „Byla byste tak laskavá?“

Kde mám nechat Destiny? Nemohla jsem ji spustit z očí a stěží jsem mohla věřit Terri, ale to, co jsem potřebovala řediteli sdělit, nemůžu vyslovit před ní.

George to vyřešil za mě. „Destiny Millsová, na které hodině máš teď být?“

„Na zeměpise.“

Obrátil se na Terri. „Paní Hodgesová, mohla byste…?“

Terri si položila ruku na bok a se zdviženým obočím a tónem, který jsem si neuměla úplně zařadit, pronesla: „Slečna Walesová navrhla, abych jí nejdřív našla jinou sukni. Pokud ji vezmu s sebou, budu muset zavřít recepci, a já recepci zavírat nesmím.“

George sklopil zrak k Destinyině sukni, ale nereagoval, jenom poděkoval Terri za pomoc.

Hned po vstupu do Georgeovy kanceláře jsem začala vše vysvětlovat, ale zarazil mě zdviženou rukou. „Ne, ještě ne, Jenni. Vím, že je pro vás učení nové, a chápu, že to pro vás není snadné, ale toto je opravdu nepřijatelné. Nemůžete – nikdy – nechat třídu bez dozoru. Je vám to jasné?“

„Právě na mě mířili pistolí.“

George byl pověstný tím, že umí v klidu zvládnout jakoukoli situaci. Viděla jsem, jak jeden student ohrožoval nožem jiného žáka, ale ani tehdy George neznervózněl a nezpanikařil, prostě jenom studenta zneškodnil. Ano, George dokázal zvládnout ledacos, ale dokonce i jemu se malinko rozšířily zorničky.

Zavolal své sekretářce a při tom na mě hleděl. „Sylvio, kontaktujte Stevea Wicharda a řekněte, že tu máme naléhavou situaci.“ Chvíli bylo ticho, načež dodal: „Nemůžu. Vlastně… řekněte mu, že to budu muset odložit na později. Ověřte, prosím, kdy bude mít volno, a změňte mi schůzku v diáři.“

Pak George obrátil své vlídné hnědé oči ke mně a řekl: „Povězte mi, co se stalo, pak zavoláme policii.“

Všechno jsem mu vylíčila, nato ke mně přistrčil telefonní přístroj, vytočila jsem 999 a policie dorazila ještě dřív, než se Georgeovi a jeho sekretářce podařilo zajistit suplování za mé hodiny až do oběda a uvařit nám sladký čaj. Nepotřebovala jsem v čaji cukr, ale vzhledem ke své výšce a pekáči buchet na břiše, kterým jsem strčila do kapsy všechny muže kolem, jsem jen zřídkakdy zažívala, že by se mnou jednali v rukavičkách, a tak jsem tu laskavost přijala.

George jsem měla vždycky ráda a uznávala ho. Navzdory událostem, k nimž došlo jen tři dny poté, co jsem proti němu seděla a popíjela sladký čaj s mlékem, událostem, jež ho dostaly do nemocnice, stály ho místo a ukončily jeho kariéru, bych si ráda myslela, že nelituje, že mi dal šanci a zaměstnal mě.

Nemůžu to ovšem vědět. Naučila jsem se, že mezi tím, co bych si ráda myslela a co si lidé opravdu myslí, je často dost velký rozdíl.

Zatímco jsme čekali na policii, usrkával čaj. „Co přesně myslíte, že se děje, Jenni?“

„Nevím. Něco divného. Destiny je opravdu vyděšená. A je zranitelná.“

„Ještě jsme nezavolali na sociální péči, měli bychom to udělat teď.“

A také to udělal.

Pátek
10:52

Jenni

Dorazili dva policisté, strážník Hollinge, ryšavý polda, který budil dojem, že mu ještě teče mléko po bradě, a dále žena mého věku, strážnice Gladová, jež na nás zírala bez jediného mrknutí.

George mě představil a vylíčil jim můj příběh. Nakonec jim sdělil, že čeká, až se mu ozvou z oddělení sociální péče, kam zavolal Destinyině sociálnímu pracovníkovi. Také jsme zavolali na centrálu odboru sociálně-právní ochrany dětí a pečlivě vyplnili požadovaný online dotazník, aby se informace o ohrožení dostala ke všem zainteresovaným.

Gladová si pročítala dotazník na Georgeově počítači, zatímco Hollinge zapisoval mou výpověď. Na konci každé pracným rukopisem napsané stránky jsem musela podpisem stvrdit, že s jejím zněním souhlasím. Když jsem se dostala k pistoli, sepisovali jsme už třetí stranu. „Byl to Glock, nejspíš devítka.“

Hollinge a Gladová si vyměnili pohled.

„Jak to víte?“ zeptala se Gladová.

„No, nejsem si jistá. Pochopitelně to mohla být i sedmnáctka.“

„Ne, jak to, že víte tolik o zbraních?“

Vysvětlila jsem, kde jsem ke zbraním přišla. „Spoustu let jsem sloužila jako desátník v britské armádě, mám za sebou mise na pozici frontového zdravotníka i v boji, byla jsem v Severním Irsku i v Iráku. Součástí mé výzbroje byla puška SA80, ale o zbraně obecně jsem se zajímala vždycky.“

George se chystal něco říct, ale pak se zarazil. Přišlo mi, jako by se chtěl na něco zeptat, položit stejnou otázku jako všichni ostatní.

„Chcete se zeptat, jestli jsem někoho zabila? Ano, zabila, ale výhradně ve službě vlasti.“

George zamrkal a slyšitelně vtáhl vzduch do játrově zbarvených nosních dírek. „Vlastně jsem se chtěl zeptat, jestli nechcete ještě šálek čaje. Já… dělal jsem si starosti, jestli vás pohled na pistoli nevyděsil, ovšem… teď si uvědomuji, že…“

„Ne, Georgi, nevyděsil. Stříleli na mě už mockrát. Spíš mě napadlo, že tu zbraň nenosí na moc rozumném místě. Glock je pořádně těžká pistole, snadno by mu mohla z tepláků vypadnout. Připadalo mi, že nemá moc zkušeností. Ačkoli,“ znovu jsem si vybavila ten slizký jazyk, „to byl zapálený protivník.“

Všichni se po sobě podívali, ale pak už jsem mohla pokračovat ve výpovědi bez dalších otázek. Když jsem se dostala ke konci, zeptala jsem se, co se bude dít dál.

„Budeme si také muset promluvit se sociálními pracovníky,“ odpověděla Gladová. „Pokud se k vám dostanou dřív, požádejte je, prosím, aby nás kontaktovali.“ Předala mně i Georgeovi vizitku, na niž napsala kontaktní číslo. „Pochopitelně nás to znepokojuje. Vyhlásíme po dodávce pátrání, ovšem bez poznávací značky bude obtížné bílý transit vystopovat. Rádi bychom, abyste se dnes nebo zítra zastavila na stanici, zkusíme vytvořit podobu člověka, kterého jste viděla. Pak ji můžeme prohnat počítačem a uvidíme, jestli něco vyhodí.“

„Ale co dál? Destiny přece potřebuje ochranu právě teď?“

„Jak jsem říkala, spojíme se se sociálními pracovníky.“

„Ona nepotřebuje, abyste se s někým spojovali, potřebuje vaši ochranu.“

„Pokud si myslíte, že jí můžeme poskytnout nepřetržitou ostrahu,“ pronesla, „pak se mýlíte. Pochopitelně budeme potřebovat vyslechnout i tu dívku, ale na stanici s ní může přijít sociální pracovník nebo nějaký jiný vhodný dospělý. Musíme znát i její pohled na věc. Právě teď nemůžeme dělat nic víc.“

Gladová vstala, Hollinge ji následoval a oba poděkovali Georgeovi za čaj.

„Přece musí být i jiná možnost?“ naléhala jsem. „Něco, co jí pomůže po skončení vyučování?“

„Destiny pravděpodobně ví, o koho jde. Až ji vyslechneme, můžeme vydat příkaz k předvedení, zadržet je a vyslechnout, možná i začít pátrat po té pistoli.“

„Ale co se bude dít dneska?“

Gladová zněla neoblomně. „Počkáme, co na to řeknou z oddělení sociální péče.“

Pátek
11:50

Jenni

Ukončila jsem hodinu o pár minut dříve, takže v okamžiku, kdy zazvonilo, jsem už stála u Georgeových dveří. Než jsem zaklepala, ověřila jsem si, že policejní auto z příjezdové cesty zmizelo. Ačkoli jsem tušila, že se tu policisté nebudou zdržovat, nechtěla jsem riskovat, že se s nimi znovu potkám. Nelíbilo se mi, jak se na mě Gladová dívá. Možná jsou pro policajty prostě všichni podezřelí, možná měla ve zvyku mračit se na každého, jako by se jí chystal štípnout peněženku.

George otevřel dveře a povzdechl si. „Jenni, drahá.“

„Už je tu sociální pracovník?“

„Ještě ne. Nechtějí mi říct, kdy přijedou, prostě se tu objeví, až budou mít čas.“

„A můžu se s nimi setkat, až dorazí?“

„Budete učit.“ Podíval se na hodinky. „Myslel jsem, že teď máte hodinu.“

„Nemohl by za mě někdo suplovat?“

„Jenni, vy tu máte učit, ne pobíhat, jako byste měla na starosti krizový management.“

„Ale kdyby někdo zaskočil jen na patnáct minut, mohla bych…“

„A kde bych ten záskok vzal? Ráno jste měla volno, pak máte volnou šestou hodinu a to je všechno. Kromě toho Sal už je úplně schvácená, jak za vás dneska sháněla suplování – věděla jste, že druhou a třetí hodinu za vás musela vzít ona? Tři učitelé jsou dlouhodobě uvolnění a dva další dnes zavolali, že jsou nemocní – nikoho dalšího nemáme. Rozpočet už tak krvácí, protože najímám dva učitele přes agenturu. Vy odučíte svou hodinu a já se postarám o sociální pracovníky. Ujišťuji vás, že se dovědí o všem, co se dnes přihodilo.“

Zvedl ruku. „Co nejzdvořileji teď zavřu dveře své kanceláře. Nevím, jestli vám to už došlo, má milá, ale potřebuji, abyste šla. Musím teď zavolat svému šéfovi, protože jsem s ním kvůli téhle katastrofě zrušil schůzku, a sypat si popel na hlavu. Buďte tedy prosím tak laskava a dopřejte mi prostor, někteří z nás si totiž cení vztahů s nadřízenými a udělají všechno pro to, aby zůstaly dobré.“

Vřele se na mě usmál a pak velmi pomalu, ale rázně zavřel dveře.

Pátek
12:41

Jenni

Vrátila jsem se zpátky do Georgeovy kanceláře, ovšem tentokrát jsem se probojovala dovnitř.

„Ne. Když tu teď byl Destinyin sociální pracovník, viděl ji a setkal se se mnou, musíte pochopit, že tu dál nemáme co řešit,“ pronesl George klidně. „Stačí, Jenni. Stačí.“

„Nestačí,“ naléhala jsem. „Ten chlap měl sakra pistoli!“

„To už jste říkala. Nehodlám to celé znovu procházet. Udělal jsem, co bylo v mých silách. Musím se něčeho najíst, než se budu snažit dodělat miliardu dalších věcí, na které se potřebuju soustředit.“

„Ale…“

„Žádné ale. Už jsem tomu věnoval velkou část dne, nejdřív s vámi, pak s policií, nakonec s Destinyiným sociálním pracovníkem. A ať už si myslíte cokoli, tahle škola musí pořád fungovat pro těch dalších 1 108 dětí, které tu máme.“

„Kde je Destiny teď?“

„Dohlíží na ni Mary.“ Zvedl dlaň. „Ne – ani to nevyslovujte. Pokud nebudeme věřit, že zástupkyně ředitele dokáže udržet jednu žákyni pod zámkem, pak je tahle škola ztracená. A teď běžte a dejte si oběd s vědomím, že je Destiny v dobrých rukách.“

Založila jsem si paže a stála na svém. „Nemůžu uvěřit, že tu byli z oddělení sociální péče a nechali to prostě být. Nikdy jsem ani náznakem nezaznamenala, že by byla… Jak že jste Destiny nazval?“

„Já ne,“ prohlásil obezřetně, „sociální péče. Použili slova chorobná lhářka.“

„A vy tomu věříte?“

„Na to jste se už ptala, přestože jste její třídní učitelka a víte, co má za sebou.“ George si povzdechl a projel prsty prošedivělé vlasy. „Dobře, vyhrála jste. Dám vám minutu, takže pojďte dál, ale nesedejte si.“ Zavřel dveře a posadil se za stůl. „Podívejte se, já s tím nic nezmůžu. Jak už jsem říkal, je to jejich názor. A Jenni? Oni ji znají nejlépe, má milá.“ V tom vlídném oslovení jsem zaslechla náznak takřka vymizelého yorkshirského přízvuku. „Destiny je víceméně v péči sociálních služeb od svých šesti let. Je pochopitelné, že má problémy. A ty problémy se projevují právě takhle – vymýšlí si, aby získala pozornost.“

„Ale já jsem je viděla! Pořád vám to opakuju! Ona mi nic neřekla. Vlastně se chystala do té dodávky nastoupit. Není to její fantazie a já zatraceně dobře vím, že ani moje. To jim nesejde ani na té podělané pistoli?“

„To je v rukou policie. Přestaňte křičet, Jenni, začíná to vypadat, jako by vám přeskočilo, má drahá.“

„Ne. Co si o té pistoli myslí sociální pracovník?“

George nevypadal nadšeně. „Ptal se na vás. Řekl jsem mu, že jste byla v armádě.“

Měla jsem pocit, jako by mě strčil do ledové vody. Na okamžik se mi nedostávalo dechu. „Tak tohle si myslíte? Že proto vidím všude zbraně?“

„Nezáleží na tom, co si myslí sociální pracovník. Policie po těch mužích pátrá, protože to je její práce, a sociální pracovník má zase na starosti péči o Destiny. Všichni dělají přesně to, co mají – ovšem až na vás.“

Ignorovala jsem ho. „Ale na tom, co si její sociální pracovník myslí, přece záleží. Hodně na tom záleží, protože právě on rozhodne, jestli je Destiny v ohrožení. A ohrožuje ji zrovna existence té pistole.“

„Destiny byla v ohrožení včera, předevčírem i den předtím. Má svého sociálního pracovníka od chvíle, kdy se narodila.“ Jeho hlas zněl unaveně.

„To neznamená, že není v nebezpečí teď.“

George si sundal brýle a promnul obličej. „Dorazil během hodiny a hned si s ní promluvil.“

„Myslím, že berete na lehkou váhu nebezpečnost ozbrojeného muže.“

George se suše a bez známky pobavení zasmál. „Ach, Jenni. Myslím, že z ničeho takového mě ještě neobvinili. Policie vám nestačí, má drahá?“

„Jak dobře ji ten sociální pracovník vlastně zná?“

„Není to její kmenový pracovník, ale dnes má na starosti naléhavé případy.“

„Takže ji vůbec nezná.“

„Pročetl si její spis a rozhodně to vypadalo, že je s jejím případem dobře obeznámený. Dokonce nabídl, že ji hned odveze domů. Zůstala tu jen proto, že má slabou docházku. A tak jsem si říkal, že bude lepší, když nezmešká další hodiny. Doplní všechno do jejího spisu a slíbil, že na ni dohlédne. Řekněte mi, co dalšího by sociální péče měla ještě dělat?“

Hleděla jsem z okna, ale stěží jsem vnímala kosý výhled na školní pozemek, stromy v dálce a kupící se bouřková mračna. Všechno mi to s ohledem na situaci připadalo nepřesvědčivé a nedostatečné.

„Podívejte, učit je těžké. Něco o tom vím, dělám to už třicet let. Nastoupila jste v těžké době, ještě nikdy jsme neměli tak napjatý rozpočet. Možná si to neuvědomujete, ale když jsme vás přijali, musel jsem zredukovat na polovinu oddělení dramatické výchovy, abych udržel dost učitelů na hlavní předměty.“ Musel si všimnout, jak jsem sebou trhla. „Omlouvám se. Nechtěl jsem vám to říkat, ale pokud máte vztek na to, jak se věci mají, proč ne. Vztekejte se. Všichni bychom měli mít pořádnou zlost na to, jak se všechno vyvíjí.

Ocitla jste se uprostřed něčeho, čemu jistý vážený kolega říká,učitelské jaro‘ – učitelé se vzbouřili, mají vztek a chtějí dělat politiku. To přece víte. Víte, že nemůžeme používat hřiště na míčové hry, protože už nejsou bezpečná. Máme pětatřicet učebnic zeměpisu pro osmadevadesát studentů, kteří budou ze zeměpisu maturovat. Škola se rozpadá. Mám mezi učiteli kamaráda, který kvůli stresu nemůže spát a rozvinul se u něj syndrom dráždivého tračníku. Jiný dal výpověď. Další neměl už šest měsíců jediný volný den, protože tráví víkendy koordinováním kampaně proti vládním škrtům.“ Otevřel zásuvku a položil na pracovní stůl lahvičku. „Takhle se učení změnilo. Když jsem byl kluk, připíjelo se s rodiči sladovou whisky. Teď už ne.“ Poklepal na víčko lahvičky s kapkami proti pálení žáhy. „Ani si netroufám říct svému doktorovi, kolik toho spolykám. A jelikož speciální pedagožce jsem musel snížit úvazek na polovinu a vzít na sebe část její práce, můžu vám říct, že se mi objem vlastní práce docela vymyká z rukou a týdně teď spotřebuji o lahvičku víc.

Takže ačkoli sdílím vaše obavy – a opravdu je sdílím –, prostě se mi ulevilo, že se tu sociální pracovník objevil tak rychle. S ohledem na to, že škrty dopadly i na orgány péče o děti, prsty jedné ruky by mi nestačily na spočítání hádek s přepracovanými sociálními pracovníky, kterým jsem se snažil vysvětlit, že s ohroženými dětmi musím zůstat, dokud nedorazí a neujmou se jich. Sociální pracovník dorazil za Destiny do hodiny, strávil s ní nějaký čas, a dokonce byl ochoten odvézt ji domů, a ona kromě toho žije v zabezpečeném domově. Nevím, proč vám to nestačí. Budí to ve mně dojem, jako byste se chtěla hádat.“

Tváře jsem měla rozpálené hanbou a vztekem. „Prostě to nestačí.“

„Destiny se musí naučit lépe rozhodovat, s jakými lidmi bude trávit čas.“

„A to má znamenat co?“

„Očividně jsou to její bratranci.“

„Bratranci?“ Nedokázala jsem potlačit nevěřícný tón.

„Tak to Destiny řekla sociálnímu pracovníkovi. Sociální pracovník tvrdí, že je Destiny podporuje. Personál v domově s nimi měl problémy, ale ona se s nimi dál stýká. Před měsícem ji přistihli, jak leze z okna koupelny, aby se s nimi mohla sejít, takže teď musejí všechna okna zamykat.“

„Ne, určitě by s nimi nešla dobrovolně. Počůrala se, Georgi. Viděla jsem, jak se třese. Má podlitinu kolem oka. Proč by měla malá holka chodit z vlastní vůle ven s muži, kterých se tolik bojí, že se dokonce pomočila?“

„Podívejte, Jenni, už o tom prostě nebudeme diskutovat.“

„Protože má větší hrůzu z toho, co by se stalo, kdyby nešla!“ Bouchla jsem do jeho stolu. „Protože nemá na výběr.“

George nereagoval. „Udělali jsme všechno, co jsme měli. Nejste tu jediná, komu na dětech záleží, Jenni. Všichni máme zájem. Jenomže naši pozornost potřebuje spousta dětí. Milly Davisová si už zase ubližuje. Jack White má v komunitě šarvátky kvůli svému otci, Janii Matthewsové včera naprosto nenadále umřela máma. Dětský psychiatr si myslí, že Jacey Jonesovou doma zneužívají. Mám tu kluka, kterého pustili z pasťáku, práce s ním bude určitě radost. Jedna z vašich kolegyň minulý týden zjistila, že má rakovinu ve třetím stadiu, jiná prochází rozvodem, jeden ze zaměstnanců, kteří dnes ráno volali, že jsou nemocní, se teď odmítá vrátit, protože mezitím vznesl vážné obvinění proti jinému zaměstnanci. Suplující učitel dal včera výpověď, jelikož chování studentů je prý tak zlé, že tu nemůže pokračovat, a agentury, přes které si je najímáme, nikoho jiného nemají. Jedenáctý ročník jde brzy ke zkouškám, polovina studentů je pološílená a jejich učitelé vyčerpaní. Chystá se sem školní inspekce. Co mám tedy podle vás dělat? Ujišťuji vás, že bych mohl pokračovat dál. Buďte tak laskava a smiřte se s mými slovy, že sociální pracovník byl velice milý a dělal si starosti. Říká, že na Destiny bude dál dohlížet, a to taky udělá. Vy si přestanete hrát na sociální pracovnici a začnete učit, zatímco já se konečně vypravím na tu schůzku.“

„Jak se ten sociální pracovník jmenoval?“

„Karl Bright. Ujistil mě, že jeho tým prověřuje každé obvinění, které Destiny vznese. Připadal mi jako dobrý chlap. Takhle to prostě chodí, Jenni. Nikdo tomu dramatu nedokáže učinit přítrž, Destiny je zkrátka příliš narušená.“ Opět se podíval na hodinky. „Váš čas vypršel. Teď si – prosím – dojděte na oběd a dovolte, abych si já snědl ten svůj.“

Pátek
12:53

Jenni

Když jsem šla rychle, urazit cestu od školní brány k dvoupatrovému terasovému domu, kde jsem vyrostla a kde dosud žil můj otec, mi trvalo přesně tři minuty. Možnost navštěvovat stárnoucího tátu každou obědovou pauzu byla jedním z lákadel, pro něž jsem přijala práci v Northshieldské akademii.

Každý den to bylo stejné – opustila jsem školu asi tři minuty poté, co zazvonilo na polední přestávku, další tři minuty mi zabrala cesta po dlouhé ulici, na níž se nacházel jak tátův dům, tak škola, a kde jsem se musela vyhýbat obalům od brambůrků a psím výkalům.

Kdysi jsem na této ulici žila, ale nechodila jsem do hranaté škatule školy, jež stávala na místě Northshieldské akademie – přinejmenším ne déle než dva týdny. Táta nehodlal tolerovat šikanu, na niž si už stěží pamatuju, a tak mě vždycky naložil do vlaku a poslal do dívčí školy o pět mil dál. Nejspíš to bylo dobré rozhodnutí, protože jsem si školu nakonec oblíbila. Po dvou letech ale asi táta usoudil, že nemám dost kontaktů s chlapci, zavedl mě do místních kasáren stojících o míli dál a zapsal mě do večerních aktivit pro mládež. Dlouho jsem tam byla první a jediná holka, a tak jsem pár let trávila dny s dívkami a večery s chlapci. Brzy jsem si uvědomila, čí společnost je mi milejší, takže jsem po ukončení školy hned následující den vstoupila do armády.

Po dobu služby v armádě jsem tátu vídala zřídka. Teď po návratu jsem cítila, že bych za ním měla chodit víc. Dvacet minut denně po čtyři dny v týdnu, kdy jsem pracovala ve škole. Fungovalo to. Po celé dva roky to bylo fajn a vzpomínky na toto období mi umožňovaly přežít následující temné noci.

K tátovi jsem vždycky dorazila přesně ve 12.46. Pokaždé seděl u stolu s konvičkou čaje a sendvičem pro sebe, pro mě přichystal půl litru vlažné vody a čtyři vejce uvařená natvrdo. Zrovna jsem držela dietu s vysokým obsahem proteinů kvůli tréninku na Ironmana a nejbližší závody ve Velké Británii se měly konat už v červenci. Plánovala jsem, že mezi ženami zase zvítězím – jakmile jsem překročila čtyřicítku, zdálo se mi, že je ve hře víc než jindy.

Dnes jsem ale měla zpoždění. Dovnitř jsem vešla s bušícím srdcem.

Chodbička byla stísněná, ale viděla jsem až do jídelny a malé kuchyňky v zadní části. Jeden krok a všimla jsem si táty, který vestoje pozoroval vchodové dveře. Zaznamenala jsem, že se opírá o pracovní desku, protože ačkoli vlasy měl stále husté a rysy v obličeji pevné, kolena už mu tolik nesloužila. V jiný den bych se o něj strachovala.

„Má milá!“ pronesl a zněl úplně jako George. I když se narodili v odstupu dvaceti let, vyrostli v okruhu deseti mil od sebe. „Už jsem si dělal starosti!“ Můj táta byl také vysloužilec, takže i on ctil dochvilnost.

Nikdy jsem nepřišla dřív ani později. Táta si dělal legraci, že by si podle mě mohl natahovat hodinky. Ostatně měl pravdu: nikdy jsem děti nepustila ani o minutu dřív, ale zároveň jsem se nenechala ani zdržovat. Nikdo nesměl oddalovat mou polední návštěvu táty, to věděli žáci i kolegové, a kdykoli se mě někdo, George nevyjímaje, pokusil zastavit na chodbě, šla jsem prostě dál a bez zaváhání na něj zavolala, že se zastavím později. Pracovala jsem tvrdě a těch čtyřicet minut, jež jsem měla na oběd, jsem nehodlala obětovat ničemu jinému.

„Mám problém,“ svěřila jsem se a horečně loupala horké vejce.

„Miláčku, pokud je převařené, omlouvám se. Vím, že nemáš ráda zašedlý žloutek. Leželo ale na talířku…, takže to nejde vyloučit.“

Zakousla jsem se, vejce bylo v pořádku. Táta klábosil o bezvýznamných věcech. Často jsem si říkala, že by se měl zabývat i něčím jiným než jen televizí. Řekla jsem mu o Destiny a on pozorně naslouchal, což jsem ostatně čekala. Dvanáct let v armádě a šestatřicet v roli předáka v newhavenských docích znamenaly, že ho máloco překvapilo, a když už, naučil se nedávat to najevo.

„Kde je to děvče teď?“

Pokrčila jsem rameny. „Doufejme, že pořád ve škole a že obědvá.“ Oloupala jsem další vejce. „Ale co můžu dělat?“

„Co můžeš dělat?“ Takový byl můj táta, nedal na rétorické otázky nebo skryté významy, šel prostě přímo k věci. Když jsem byla malá, jeho nejlepší kamarád Reggie se vždycky v místním společenském klubu labouristů naklonil přes stůl a řekl mi: „Tvůj táta je ten nejrovnější chlap, jakého jsem kdy poznal. Kdyby milionář Richard Branson upustil desetipenci, hned by mu ji podal.“ Měl pochopitelně pravdu. Táta by Bransona klidně pronásledoval celou míli, i kdyby to znamenalo, že mu má vrátit něco pro něj naprosto bezcenného. Takový je táta: naprosto spolehlivý člověk, který vždycky udělá tu správnou věc. Jak jsem tak seděla proti němu a dívala se na jeho netknutý šunkový sendvič, věděla jsem, že promýšlí, co je správné v tomto případě.

„Je pořád v ohrožení, to vím.“ Ťukla jsem do dalšího vejce, až skořápka zapraskala.

„Co přesně ti to děvče řeklo?“

„Děti jen zřídka dokážou vyjádřit své obavy. Ale ta řeč těla! Třásla se a oči měla vykulené jako talíře. Nejhorší ale je, že se pomočila. Počůrala se na podlahu ve třídě.“ Přejela jsem prstem po hladkém lesklém povrchu vejce. Lesk a konzistence mi připomněly, jak vypadají vnitřnosti, když někomu rozpářou břicho. Vajíčko jsem odložila.

„Jsi si jistá…?“

„Čím?“

„No, víš?“ Malinko zakroutil hlavou. „Že jsi to pochopila správně?“

„A to mi říkáš ty? Když se někdo třese a pomočí se, co to obvykle znamená?“

Zamyšleně přikývl. „OK, jistě. Chápu tě.“

Dobře. V záležitosti citů ostatních lidí jsem svému otci bezmezně důvěřovala.

Bez ohledu na své pocity jsem se přinutila vajíčko sníst. Dietu jsem měla pečlivě vypracovanou a vše směřovalo k tomu, abych byla v co nejlepší sportovní kondici. Nejedla jsem pro utišení hladu ani pro potěšení. „Kéž bych měla šanci promluvit si s tím sociálním pracovníkem. Věděla bych, co si myslí a jaké má plány, a určitě bych se cítila líp, jenomže nic nevím, a to nesnáším. Znamená to, že jim musím věřit, věřit informacím z druhé ruky, které jsem dostala od George, a i když je George dobrý chlap, je přepracovaný a nemá smysl pro detail.“ Naše pohledy se setkaly a v jeho lesklých očích jsem cosi zahlédla. „Asi potřebuju vědět, že na to ten sociální pracovník nezapomene, že skutečně udělá něco konkrétního pro to, aby byla Destiny v bezpečí.“

„Máš jeho číslo?“

„Ne, ale znám jeho jméno.“ Odmlčela jsem se a znovu to promyslela. „Vadilo by ti, kdybych si půjčila tvůj telefon?“

Zavolala jsem na odbor sociálně-právní ochrany dětí. Ještě nikdy jsem tam volat nemusela, ale ve škole nás dobře vycvičili. Tento odbor měl pod sebou všechny další, vzali si ode mě Destinyino jméno i jméno sociálního pracovníka, a pak mě přepojili na příslušnou pracovní skupinu. Po dvou minutách poslouchání Händelovy Vodní hudby se ozvalo kliknutí, načež mi ženský hlas poděkoval za zavolání a požádal mě, abych po zaznění signálu zanechala vzkaz. Nato se hlas změnil na automatické sdělení, že hlasová schránka je plná.

Zavolala jsem znovu. Obsazeno. Musela jsem to zkusit ještě třikrát, než jsem se dovolala. Tentokrát hovor přijal nějaký muž, který mi oznámil, že mi nemůže pomoci, protože nechci ohlásit žádné nové podezření. Místo toho navrhl, abych vznesla elektronický dotaz na obecnou adresu. „Ne, já chci mluvit s konkrétním sociálním pracovníkem.“

„A to je kdo, madam?“

„Terénní sociální pracovník, který má dnes na starosti naléhavé případy, Karl Bright. Nebo se sociálním pracovníkem Destiny Millsové.“

„Ověřím to.“

Zase jsem poslouchala Händelovu Vodní hudbu a s každou další vteřinou jsem byla podrážděnější. Podívala jsem se na hodinky: musela jsem se vrátit do školy, a stejně jako mi nic ve škole nemohlo zabránit odejít na oběd k tátovi, mi nic nezabrání ani vrátit se zpátky. Rozhodla jsem se, že pokud zase spadnu do hlasové schránky, zanechám strohý vzkaz a zavolám, až dětem skončí škola. Napadlo mě dokonce, že bych se mohla vydat do jejich kanceláře a promluvit si s nimi osobně.

Pak se hudba přerušila. „Promiňte.“ Znovu stejný muž. „To jsem zase já. Omlouvám se za zpoždění. Mohla byste mi prosím znovu zopakovat detaily?“

Ulevilo se mi, že hovor opět nespadl do hlasové schránky, a tak jsem mu vyhověla a doplnila, co Karl Bright říkal a udělal.

„Vydržte na lince, prosím.“ Odmlčel se. „Nezavěšujte.“

Tentokrát žádná hudba, jen po chvíli přišla k telefonu žena, představila se jako Janice Strongová a dodala: „Jsem vedoucí týmu.“

„Vy jste nadřízená Karla Brighta?“

Odmlčela se. „Ne.“ Už jsem cítila, jak se mi podrážděním svírá na hrudi, a chystala jsem se požádat, aby mě přepojili na Karla Brighta nebo jeho nadřízeného, jenomže ona řekla: „Karl není sociálním pracovníkem Destiny Millsové. Její případ má na starost Madeline Wattsová, ta má ovšem v současnosti dovolenou, takže na její případy dohlíží zbytek týmu.“

„To vím, ale její případ dnes přišel řešit právě on. Ráda bych s ním mluvila, protože před chvílí Destiny navštívil a já s jeho rozhodnutím nejsem spokojená. Myslím si, že Destiny má potíže, a ráda bych, aby pro její bezpečí udělal něco konstruktivního. Zatím nás krmil jenom řečičkami.“ Většina lidí si myslí, že jsem příliš rázná, ale mně je to fuk. Pokud je potřeba něco říct, pak nevím, co bych měla dělat jiného, než to prostě vyslovit.

Na dlouhou dobu se rozhostilo ticho. Bála jsem se, že jsem to podělala a že mi zavěsí, ale ona pak pronesla: „Vlastně jsem se vás na Karla chtěla zeptat.“

„Myslím, že bychom měly mluvit spíš o Destiny.“

Pauza. „Také si všichni děláme o Destiny starosti. Někdo by ji měl dnes odpoledne navštívit v dětském domově.“

„Proč za ní chcete jít znovu?“

„Nejdeme za ní znovu.“ V hlase jí zaznívala obezřetnost, ale já jsem to nechápala. Právě tohle mě na sobě samé štvalo nejvíc – dělalo mi potíže rozeznávat tón hlasu nebo výraz v obličeji. Jako by mě vysadili v neznámé zemi, kde všichni ostatní mají mapu, jen já ne.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Malé velké zlo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.