Karel Wágner

Poltergeist

existuje!

Mnohé převratné objevy a myšlenky

byly po léta bojkotovány nebo se proti nim vedly boje, protože dogmaticky založení „papežové vědy“ nebyli schopni odhodit své oblíbené, avšak často zkostnatělé ideologie a přesvědčení.

Ukvapeně volali: „To není možné!“.

Tak kladli pokroku ve vědě do cesty stále nové překážky.

LUC BÜRGIN

ePUB 978-80-86037-72-1

MOBI 978-80-86037-73-8

Obsah

Předmluva

Za všechno může Reichenbach

Stojí psychologie na prahu nového poznání?

Neverbální sugesce

Z historie jasnozření

Cítění na dálku

Spiritismus a poltergeist

Tančící stolky

Dialektická společnost

Novodobý spiritismus

Záhadné zvuky

Záhadná samovznícení

Elektropoltergeist ze Strašic

Málo známá fakta

Poltergeist mnoha tváří

Poltergeist v sovětském Rusku

Poltergeist existuje!

Doslov

Doporučená literatura

Předmluva

Spisovatel a popularizátor vědy Arthur Charles Clarke (1917–2008) v úvodu knihy Svět tajemných sil Arthura C. Clarka II, kterou sepsali John Fairley a Simon Welfare, cituje znovu výrok, který vložil do úst Overlorda Karella ve svém románu Konec dětství: „Po celé věky se objevovaly nesčetné zprávy o tajemných fenoménech – o poltergeistech, telepatii, předvídání – které jste pojmenovali, ale nikdy nevysvětlili. Věda je nejdřív ignorovala, a dokonce přes svědectví pěti tisíciletí jejich existenci popírala. Ale ony existují, a pokud nějaká teorie vesmíru má být úplná, musí s nimi počítat“.

Ačkoli jde o pouhou literární postavu, které vložil Clarke do úst svůj názor, jenž se obával tehdy veřejně vyslovit, plně se s tímto výrokem ztotožňuji. I když na rozdíl od Clarka jsem se nikdy nezabýval jevy „paranormálními“, ale jako příležitostný publicista dlouho jen jevy „anomálními“, neboť anomálie jsou zcela přirozenou součástí veškerých procesů a dějů, probíhajících v přírodě kolem nás. A tak jsem se v roce 2009, kdy propukl mediální humbuk kolem proslavených hořících zásuvek ze Strašic, vrátil ke psaní a založil si na serveru iDNES blog, abych zde postupně publikoval články, zabývající se především tím, co je obecně označováno za anomální jevy, které bývá obtížné vysvětlit v rámci současných, nám známých teorií. Pochopitelně se pak na moji hlavu snesla lavina skeptické kritiky, přičemž jsem také začal být některými entuziasty označován za soukromého badatele. Z několika těchto článků vznikla i rychle vydaná knížečka Reichenbachovo světlo (Československý spisovatel, Praha 2011), ve které jsem se snažil laikům i odborné veřejnosti představit pozapomenutý výzkum německého badatele Karla von Reichenbacha, svého času působícího na Moravě. Po odevzdání rukopisu této publikace jsem pak, v návaznosti na reakce čtenářů, ještě zveřejnil několik článků, které texty z knihy doplňovaly. Ovšem fenomén Reichenbachova světla je pouze jedním z mnoha střípků, které je třeba složit do ucelené mozaiky, dodnes nejširší veřejnosti u nás prakticky nepředstavené. Patří sem i téma, kterému jsem se na blogu věnoval v souboru článků „Poltergeist existuje! Tak proč nám vědci lžou?“. Byly to vlastně články (limitované prostorem a mým volným časem mezi prací, kterou se živím), spíchnuté horkou jehlou. A tak jsem se nakonec pustil do publikace s širším záběrem, abych se o potřebnou mozaiku, s upozorněním na některé souvislosti, pokusil.

Na rozdíl od předcházející publikace o Reichenbachově bádání, která nakonec díky až příliš odborným detailům spíše než řadové čtenáře oslovovala vědeckou obec, by měl být tento širší záběr pro laiky více čtivý a více by se měl přiblížit našim vlastním zkušenostem, o kterých bychom se už neměli bát mluvit. Přitom jde zároveň o literaturu faktu, určenou vědecké obci, i když zřejmě mnohé z autorit, jak se u nás říká, zvedne ze židle. Ale o tom to celé je: ono je třeba vyprovokovat přírodovědce k tomu, aby se konečně zvedli ze židlí a namísto soustavného popírání v této knize popisovaných (ne naší vinou) záhadných jevů zahájili jejich řádný výzkum. Ono totiž bez řádného základního výzkumu není možné žádný z přírodních jevů či úkazů vědecky objasnit, tedy exaktně interpretovat. A jak řekl výše již zmiňovaný A. C. Clarke: nepostrádáme v této oblasti jen Newtona nebo Einsteina, ale čekáme dosud na Aristotela.

Pravděpodobnost toho, že některý ze čtenářů mé mozaiky se alespoň jednou za život osobně setká s řádícím poltergeistem alias „hlomozícím duchem“ je asi tak velká, jako pravděpodobnost osobního setkání s kulovým bleskem, vytrhávajícím kabely či trubky ze zdí. A přesto drtivá většina čtenářů je jistě přesvědčena o tom, že setkání s kulovým bleskem není nic nemožného. Ale jak je to vlastně s tím řádícím poltergeistem? Inu, o tom se v této mozaice dočtete. Jen nepřeskakujte, prosím, žádné pasáže z textu, ať nepřijdete o zajímavé souvislosti.

Karel Wágner

Praha, 8. 8. 2011

Za všechno může Reichenbach

Před téměř dvaceti lety jsem stál u zrodu posledního českého vydání Ódických listů (1992) Karla von Reichenbacha, na němž se podílel i RNDr. Vlastimil Lapáček, CSc., v letech 1990–1991 šéfredaktor časopisu Živa. Jeden recenzní výtisk byl předán časopisu Vesmír, recenze se zde však Reichenbachovy Ódické listy nedočkaly. I obrátil jsem se po čase jako řadový čtenář na redakci časopisu svým dopisem a ten byl nakonec v časopise zveřejněn. Na můj dopis na stránkách Vesmíru v roce 1997 pak odpověděl doc. RNDr. Jaromír Plášek, CSc., který byl toho názoru, že novodobý výzkum v případě Reichenbachova světla by představoval jen zkoumání „smyšlenek a nesmyslů“. Podle doc. Pláška „je zbytečné psát dlouze o tom, co už jednou bylo řečeno (a to dokonce ještě mnohem dřív, než von Reichenbach vydal knihu, jejíž Osmý ódický list pojednává o zjeveních na hrobech)“, pročež si pak, jak říká, dovolil „shrnout pár myšlenek z knihy Immanuela Kanta (1724–1804) nazvané Sny duchovidcovy. Veliký filozof v ní kritizuje teosofii a spiritistiku. Říká, že metafyzické a teosofické domněnky jsou sice myslitelné, ale že tuto vlastnost sdílejí s mnohými bludnými výtvory pomatenců. Kant dokazuje, že jakmile se opustí jistá půda zkušenosti, lze přísně logickým způsobem dospět k nejpodivnějším tezím a systémům“. (Vesmír 76, 424, 1997/8).

V případě Reichenbachových textů se však v žádném případě nejedná o „teosofii a spiritistiku“, jak přesvědčuje pan docent Plášek čtenáře Vesmíru, dokonce ona zmíněná osmá kapitola, která má pojednávat o „zjeveních na hrobech“, ve skutečnosti pojednává jen o chemismu, vyzařování destilací, kvašení a hnití, kde Reichenbach vysvětluje i „světlo hrobů“, přičemž zcela popírá tehdy značně rozšířené duchařské pověry a názory spiritistů. Z údajného spiritistického nádechu Ódických listů pak vychází docent Plášek při citacích Emmanuela Kanta z jeho díla Sny duchovidcovy (Träume eines Geistesehers), který opravdu mluví o tom, že jakmile se opustí jistá půda zkušenosti, lze přísně logickým způsobem dospět k nejpodivnějším tezím a systémům. RNDr. Plášek ovšem nikdy neopustil „půdu zkušenosti“, on totiž nikdy žádnou zkušenost s ódickým světlem Reichenbachovým, ba ani s Reichenbachovým rozsáhlým souborem poznatků neměl – jen prostě a jednoduše spekuluje nad něčím, co vůbec nezná, a to pod pláštíkem tzv. „zdravého rozumu“ či „common sense“, který dnes filozofové nazývají „hlediskem metafyziky“. Neboť zdravý selský rozum reaguje na důsledky, nikoli na příčiny jevů.

Například to, že se našla v 19. a v první půli 20. století i u nás celá řada osob, které tvrdily, že v noci na hřbitovech zahlédly nad čerstvými hroby různé duchy (nikdy však nic podobného nezahlédly v novodobých urnových hájích, které vznikaly v Československu až po roce 1919, kdy byl přijat zákon, kterým byl zlegalizován pohřeb žehem), je neoddiskutovatelný fakt, tedy holá realita. Zrovna tak platí, že byl takovýto jev pro pozorovatele reálný. Nepředstavoval sice objektivní realitu, jen realitu subjektivní, přesto však o pravdomluvnosti těchto pozorovatelů není třeba pochybovat. Ovšem právě Reichenbach jako vůbec první badatel přichází v půli 19. století s racionálním výkladem takovýchto výplodů zjitřené fantazie. A jestliže pan docent Plášek nevěří Reichenbachovi, mohl se zamyslet alespoň nad striktně racionálním vysvětlením, které české veřejnosti podal už v roce 1908 ve své monografii Problém očarování, kapitola Ód ve světle vědy, Otokar Griese (1881–1932), komentující úkazy na hřbitovech, „kde poletuje celá spousta modravých nebo jinobarevných obláčků, zvláště nad čerstvými rovy. Podle některých okkultistů jsou to odloučená astrální těla zemřelých, která spějí rovněž k zániku jako těla fyzická. Proti tomu lze však namítat, proč astrální těla se nevznášejí nad hroby mrtvol balsamovaných, jichž hnilobě se zabránilo právě balsamováním. Světelné obláčky na hřbitovech nejsou ve většině případů nic jiného, než výrony produktů hnití, jako jsou různé kyseliny řady mastné, indol, skatol aj., dále kyselina uhličitá, čpavek, sirovodík a jiné plyny. Je zcela přirozené, formuje-li vzrušená fantasie jasnovidcova beztvárné obláčky v lidské postavy, jež se nejmenším vánkem rozmetávají“. Za zmínku zde stojí i článek z odborného periodika, kde Ing. Věnceslav Patrovský, CSc. říká: „Záře byla pozorována i nad čerstvými hroby vídeňského hřbitova. K Reichenbachově cti budiž připomenuto, že věděl, že jde o záření hnilobných produktů a nikoliv o duše zemřelých“ (V. Patrovský – Mylné cesty k psychické energii. Rozhledy mat.-fyz., 66, 1987-88).

K obecnému mapování tzv. ódických jevů (mimo temné komory) nepřivedl Reichenbacha zájem o „libé pocity senzibilů“, jak se můžete dočíst na webu českého skeptického hnutí, ale vědecký zájem o somnambulismus a katalepsii, spolu s náměsíčností. Na toto téma nashromáždil rozsáhlý studijní materiál, který by mohl zajímat naše psychology, především pak hypnology. Ostatně, zde má také svůj původ známá Reichenbachova poznámka, kterou se distancoval od tzv. „živočišného magnetizmu“, neboť v půli 19. století byl somnambulismus, se kterým se badatelé seznamovali nejčastěji při ukázkách hypnózy, ještě obecně spojován s Mesmerovým animálním magnetizmem, tedy s učením švýcarského lékaře Friedricha (Franze) Antona Mesmera (1834–1915). A pokud jde o samotné záření či barevné „plameny“, tedy světlo nad magnety pozorované ve tmě, pak na myšlenku pořádat experimenty v temných komorách s největší pravděpodobností přivedly Reichenbacha (jak se již traduje) poznatky jednoho dělníka z blanenských železáren, který v nočních hodinách „uviděl“ v prostorách dílny podivná světla nad továrními magnety, což nahlásil správci Reichenbachovi. Samozřejmě chápu skepsi vědců, kteří o Reichenbachově „světle“ dosud neměli žádné informace: v případě senzitivního vnímání v temných komorách, o které jsem se před lety začal zajímat, i mně řada našich odborníků tvrdila, že se Reichenbachem popisované vnímání „plamenů“ nad magnety jinými badateli nepotvrdilo. Při studiu původních, dobových pramenů jsem však zjistil, že se v minulosti potvrdilo, a to mnohými lékaři, fyziology a psychology.

Reichenbachovy Ódické listy se objevily v Čechách již v 19. století, v době jejich německého a rakouského vydání, samozřejmě však v němčině, neboť v tehdejších dobách nebylo u nás badatele či vzdělance, který by němčinu neovládal. Po vzniku Československa se u nás záhy objevilo i české vydání (Odicko-magnetické listy, Praha 1923) a ve 20. létech se v publikacích českých badatelů objevují na toto téma nejrůznější zmínky. Tak například jeden z nejuznávanějších českých psychologů Vilém Forster ve své kritické publikaci Okultní úkazy a jejich psychologický výklad (J. Otto, Praha 1923) překvapivě informoval naši veřejnost o zajímavých souvislostech s Reichenba chovými poznatky: „Když Lehman se zdržoval po několik hodin v úplně temném pokoji, viděl zářiti magnety, pohyboval-li jimi, též celé své tělo. Kovová deska, pokrytá jemnými hroty, zazářila silně, jel-li po ní prsty. Rána na gong vzbudila blesk před jeho zrakem.“ Alfred Georg Ludvig Lehmann (1858–1921) jako dánský psycholog, který založil první experimentální laboratoř psychologie na univerzitě v Kodani, proslul nesmlouvavou kritikou nejrůznějších pověr kolem záhad a tzv. okultních jevů – o to je pak pro nás jeho poznatek cennější. Ovšem mezi málo známá fakta patří i skutečnost, že Reichenbachovy závěry podpořil sám Gustav Theodor Fechner (1801–1887), jeden ze zakladatelů experimentální psychologie, který se zabýval mimo jiné též problematikou komplementárních barev a smyslových klamů.

Po pravdě řečeno, myšlenka zabývat se Reichenbachovým světlem mne přivedla až k textům hypnotizéra Břetislava Kafky (1891–1967). Ve své publikaci Experimentální psychologie (u nás vyšla znovu po sametové revoluci) totiž popisuje i pokusy, odehrávající se za tmy: „Při mnohých pokusech, které se subjekty byly podnikány za tmavých nocí, uspaný jasnovidný subjekt Křeček často kritizoval výsměchem naši neschopnost vidět ve tmě, kdy jsme odkázáni na světlo umělé. Nás zase překvapovalo, že pro něho noční tma neexistuje, neboť při nočních pokusech konal nebezpečné akrobatické přechody přes mosty, lávky, říčky a potoky. Běžel přesně po stezkách nám ve tmě neviditelných, sestupoval rychle se schodů a žebříků a pod. Na námitku, že je noc a úplná tma, aby byl tudíž opatrný a dal pozor, pravil, že pro něho tma neexistuje, nýbrž stálé, nepřetržité světlo: ,Vše hmotné má své světlo, čemuž však vy nerozumíte, poněvadž jste odkázáni ve dne na umělé světlo sluneční, v noci na měsíc a hvězdy, jinak na různé lampičky a světélka.‘ Tato častá výsměšná slova uspaného nás přivedla k následujícímu pokusu: Za úplně tmavé noci jdeme, subjekt, pánové Kubeček, Tůma, dp. Prudič a já k lesu Občině. Zvolili jsme východní stranu. Do lesa nebylo možno pro tmu vstoupiti, abychom se o stromy a snětě neporanili...“ Pak měl subjekt rychle proběhnout celým lesem a zase zpět. A Kafka jeho popsaný výkon v závěru epizody komentuje: „Subjekt nás tedy nezklamal, ale provedl skvěle nemožný úkol. Byli jsme velmi udiveni.“ Na Kafkovu otázku, jakým způsobem ve tmě vidí, že nenarazí při tak rychlém běhu do stromů, pak subjekt odpověděl: „Celý prostor, i les uvnitř, má své světlo od volných světelných částic, které vy nevidíte.“

Tedy jak říká Reichenbach: pro senzitivní jedince za hluboké tmy veškerá hmota kolem nás vyzařuje a svítí. U Kafky pak pro jeho senzitivní subjekt v hypnotickém transu „celý prostor, i les uvnitř, má své světlo“, neboť svítí vše hmotné. Tedy oba postřehy se zdají na sebe navazovat. Jde tu snad o pouhou náhodu, nebo o hlubší souvislost se změnami percepce (vnímání)? Pokud existuje nějaká hlubší souvislost mezi oběma výroky, pak bude zřejmě třeba se kromě zamyšlení nad Reichenbachovými experimenty nakonec zamyslet též nad pozapomenutými experimenty hypnotizérů a hypnologů a zabývat se fenoménem clairvoyance (jasnozření), ve vědecké literatuře dnes u nás prakticky tabuizovaným.

Ještě před druhou světovou válkou, ve 20. a 30. letech minulého století, tomu tak nebylo. Většina českých badatelů, zajímajících se o fenomén clairvoyance (jasnovidnost, telegnozi), se družila v České společnosti metapsychické, která byla ustavena po prvním Mezinárodním kongresu pro psychická bádání, konaném roku 1921 v Kodani. Komitét Mezinárodní organizace pro psychická bádání pověřil na tomto kongresu Ing. Viktora Mikušku (člena Society for psychical research v Londýně a dopisovatele Institutu Métapsychique International v Paříži), aby se ujal ustavení Československého komitétu. Aby pak byl „získán nutný větší počet vědeckých pracovníků“, byla založena v roce 1922 samostatná Česká metapsychická společnost, v jejímž výboru působili Ing. Viktor Mikuška, MUDr. J. May a MUDr. R. W. Hynek. Společnost zahájila svoji činnost dne 26. května 1922 přednáškou, kterou přednesl univerzitní profesor Dr. Hans Driesch z Lipska. Česká metapsychická společnost si dala za úkol „informovati pravidelně širší veřejnost o povaze a postupu vědeckého bádání metapsychologického a jeho výsledcích, a to způsobem snadno přístupným, který by se však při tom neuchyloval od kritického vědeckého stanoviska“.

Jak dokládají historická fakta, o fenomén clairvoyance se pak zajímaly i takové osobnosti, jako český botanik Josef Velenovský (1858–1949), profesor Univerzity Karlovy, který verifikoval i některé záhadné formy akustických jevů, nebo profesor Vladislav Růžička (1870–1934), český lékař a biolog, jeden ze zakladatelů české genetiky, jenž založil 7. července 1911 Biologický ústav lékařské fakulty a vytvořil koncepci všeobecné biologie, zahrnující protoplazmologii (nauku o buňce). Nutno zde podotknout, že jeho vědecká práce byla známa i v zahraničí, byl také spoluzakladatelem časopisu Biologia generalis, vydávaného ve Vídni. Vladislav Růžička se ale neshodl s převažujícími názory v genetickém výzkumu a jeho významní žáci později přešli na pozice mendelovské genetiky. O fenomén clairvoyance se zajímal i přední český fyziolog prof.MUDr.MVDr. h.c. Edward Babák (1873–1926), zakladatel Fyziologického ústavu Masarykovy univerzity, zaslouživší se o rozvoj biologických věd a o osamostatnění oboru biologie na lékařských fakultách. Ale i profesor Mihajlo Rostohar (1878–1966), český psycholog slovinského původu, který experimentálně pracoval v oblasti celostní a tvarové psychologie, přičemž se zabýval například i synestézií. V Praze roku 1912 založil první českou psychologickou laboratoř ve fyziologickém ústavu Univerzity Karlovy, v roce 1926 založil v Brně, kam přešel z Prahy, Psychologický ústav Masarykovy univerzity.

Další velmi významnou a dodnes nedoceněnou osobností, jako člen komitétu Mezinárodní organizace pro psychická bádání a člen vědeckého kuratoria Institutu pro metapsychická bádání v Berlíně se zajímající o fenomén clairvoyance, byl též Dr. Oskar Fischer (1876–1942), profesor psychiatrie na německé univerzitě v Praze. Jak uvádějí dobové prameny „pochází od něho asi 60 vědeckých spisů z oboru neurologie a psychiatrie, jeho hlavním oborem byla histopathologie nervové soustavy a zvláště bádání progresivní paralysy a senility, jejichž moderní pathologické poznání se zakládá hlavně na jeho pracích. Dále zavedl phlogetan a moderní chemickou léčbu umělým chemickým vyvoláním horečky“. Skutečný význam vědecké práce prof. Oskara Fischera podtrhuje i tento úryvek ze stati o Alzheimerově demenci z pera prof. MUDr. Cyrila Höschla, DrSc., zveřejněné na jeho webu: „Příběh Oskara Fischera je symbolický. Je to příklad velikána, který upadl v zapomenutí, je to ukázka někdy velmi nespravedlivých cest osudu a světské slávy a zároveň ale i doklad toho, že někdy i za velmi dlouhou dobu pravda přece jenom vypluje na povrch.“ Přičemž podle prof. Höschla pravdu odhalujeme v případě Oskara Fischera až nyní, a to jen díky upozornění zahraničních odborníků (www.hoschl.cz, 13. 10. 2010).

O teoretické aspekty metapsychických jevů se u nás zajímal i prof. MUDr., RNDr. Ferdinand Herčík, DrSc. (1905–1966), biolog a biofyzik, zakladatel československé radiobiologie, zakladatel a první ředitel Biofyzikálního ústavu ČSAV v Brně, v letech 1949–1950 děkan Lékařské fakulty Masarykovy univerzity. Prof. Herčík se věnoval mimo jiné i výzkumu účinků záření na buňku a organismus (odtud také jeho členství ve Vědeckém výboru OSN pro zkoumání účinků záření, či funkce místopředsedy rady guvernérů v Mezinárodní agentuře pro atomovou energii ve Vídni). Dnes se však zapomíná na skutečnost, že v jeho publikaci Život na ruby (Nakladatel L. Mazáč, Praha, 1945) mluví též o jasnozření, tedy o fenoménu clairvoyance, na který aplikoval svoji čtyřrozměrnou biologii, přičemž „cítění a vidění na dálku“ považuje za vědecky prokázané.

Stojí psychologie na prahu nového poznání?

Při studiu odborné literatury jsem při pročítání domácích vědeckých statí z různých periodik a nejrůznějších publikací narazil na podivnou absenci jednoho fenoménu, poměrně populárního mezi laiky. Fenoménu, který je v publikacích, zabývajících se hypnózou a projevy hypnotického transu, pocházejících z pera českých hypnologů, psychologů a psychiatrů dnes (až na občasné zmínky některých autorů v populárně-naučné literatuře) prakticky tabuizován. Jde o fenomén známý jako clairvoyance (někdy též kryptesthesie) ve významu „jasnozřivost, jasnovidnost“, či spíše „aktuální telegnoze objektů a událostí“ (dle správnější definice prof. Rudolfa Kohoutka z internetového Slovníku cizích slov), projevující se znalostmi informací, jež nebyly získány běžnými, obecně známými cestami vnímání či komunikace, ani pouhým uvažováním.

Je pravda, že přesnější popis hypnózy byl prvně podán markýzem de Puységurem (1751–1825), jak uvádějí J. Hoskovec a S. Hoskovcová ve své publikaci Psychologie hypnózy a sugesce. Ovšem ani tito autoři neuvedli zásadní fakt, že Puységur byl jedním z badatelů, kteří se pokoušeli oprostit od původních nánosů mystiky fenomén clairvoyance. Neboť markýz de Puységur, coby Mesmerův žák, na svém statku v Champagni se cvičící v „magnetizování“ sedláků, objevuje roku 1784 hypnózou vyvolaný stav somnambulismu. Podle tehdejších Puységurových zpráv se u osob v takovémto transu projevovala jasnovidnost a některé z nich údajně jako by „četly v myšlenkách magnetizérových“, přičemž byly též schopny „nalézt skryté předměty“. Puységurem popisované jasnovidné schopnosti na bázi somnambulismu se setkaly s mimořádným ohlasem veřejnosti a po celé Francii se koncem 18. století vyrojily „magnetické kroužky“, tak jako se Amerikou o necelých sto let později lavinovitě šířily kroužky a spolky spiritistické.

Podobně se o fenomén clairvoyance zajímal i James Braid (1795–1860), který zavedl pojem „hypnóza“. Je ovšem s podivem, že se při rekapitulaci historie hypnózy v publikacích našich předních odborníků poněkud zapomíná na chirurga Jamese Esdaileho (1808–1859), který je uznávaným průkopníkem hypnoticky navozené anestezie při operacích, publikujícím poznatky o fenoménu clairvoyance v časopisech i ve svých knihách, podobně jako John Elliotson (1791–1868), známý fyziolog a vydavatel časopisu Zoist. Se zdokumentovanými projevy jasnozřivosti už v prvé půli 19. století seznámil vědeckou obec i La Roy Sunderland (1804–1885). Jeho publikace, které mu vydobyly věhlas a oslovovaly badatele po celé 19. století, se zabývaly hypnózou a hypnotickým transem. Kromě hypnózy samé se jako pragmatik zabýval i prokazatelnými projevy transem ovlivněných schopností subjektů, tedy i projevy jasnozřivosti či clairvoyance.

Zde ukázka Sunderlandových poznatků, které u nás popularizoval např. Jaroslav Kočíř: „Bylo provedeno již tolik experimentů, že subjekt byl schopen vyprávět, co se dělo ve vedlejším pokoji. Pokusy, jež nám dokázaly dostatečně jeho schopnost, odehrávaly se obyčejně takto: můj synovec šel do druhého pokoje a přestavěl v něm nábytek, převrhl stůl a hodil židli na postel. Když jsem nato subjekt požádal, aby nahlédl v duchu do druhého pokoje, ten pak zvolal: ,Proč jsou židle na postelích? A co má znamenat to přestavění nábytku?‘ Na další otázku popsal mi věrně všechny změny, které se v onom pokoji udály. Pak jsem mu dal za úkol, aby v duchu navštívil můj pokoj, který byl pronajat v hostinci sousedního města, vzdáleného asi dvě míle. A subjekt přesně popsal všechny věci z pokoje, ba i na stěně visící obraz. Podotýkám, že to byl pokoj, který on sám nemohl nikdy navštívit. Z těchto pokusů, které nás úplně uspokojily, vychází najevo, že mohl seznat věcí, které obyčejnými, člověku za normálního stavu sloužícími vlastnostmi a smysly, by nemohl nikdy vypátrat“.

Ve skutečnosti se s prvními zdokumentovanými projevy fenoménu clairvoyance vědecký svět seznámil už prostřednictvím švédského přírodovědce Emanuela Swedenborga (1688–1772), jenž si v mládí vyvinul svůj vlastní přístup k intenzivnímu soustředění a meditaci, hraničících s transem, ke kterému se on později ve svých textech hlásí: jeho stavy změněného vědomí byly spojeny především se soustředěním a úzkým zaměřením pozornosti, přičemž se během těchto stavů zpomalilo jeho dýchání. Swedenborg podrobně popisoval i některé události, od nichž byl vzdálen stovky kilometrů (např. požár ve Stockholmu), na což upozorňoval již ve 20. letech např. jeden z našich předních psychologů Vilém Forster ve své publikaci Okultní úkazy a jejich psychologický výklad, později pak i Vladimír Vondráček v publikaci Fantastické a magické z hlediska psychiatrie.

Za první republiky se u nás o fenomén clairvoyance zajímala řada lékařů, psychologů a psychiatrů, především však po dlouhá léta experimentující hypnotizér Břetislav Kafka. V publikaci Nové základy experimentální psychologie (deváté vydání, Červený Kostelec, 1946), která měla značný ohlas nejenom doma, ale i v zahraničí (29. dubna 1946 deník New York Herald Tribune, nebo 10. května 1946 francouzský deník Cité Soir), popisuje projevy jasnozření či clairvoyance, se kterými se setkával za své praxe, ve 42. kapitole věnované jasnovidnosti. Zajímavá je i epizoda, uvedená Kafkou v jiné kapitole, kdy uspal při jednom z pokusů přítomného herce H. a spojil jej se slečnou Š., aby si ji zapamatoval:

„Ta vyslovila přání, aby subjekt popsal jejich obydlí, v němž ani já, ani uspaný jsme nikdy nebyli. Na moje přání, aby ,šel‘ směrem, odkud slečna přišla, popisoval subjekt: ,Jsem v místnosti. U prahu jsou konve a skříně, poblíž postel, v níž někdo leží. Jdu se podívat. Hm,‘ povídá zklamaně, ,stará bába. Vzadu je druhá postel a leží v ní starší pán s dlouhými vousy. Víte, zatáhnu ho za ně‘. Namítl jsem, aby tak nečinil a nebudil spícího, subjekt se mi však usmál a neodpověděl. Ptal jsem se slečny, zda popis souhlasí a ona mně i společnosti vysvětlila, že je vše správně: v první, bližší posteli, spí matka, ve druhé otec, který má plnovous. Poté jsem řekl subjektu: ,Popiš, co všechno jiného v místnosti vidíš!‘ Subjekt odpověděl: ,Naproti je stůl se židlemi. Slyším hodiny, ale nevidím je. Aha, jsou vedle v pokoji. Zarazím je, aby netikaly‘. Potom popisoval dále věci, umístění nábytku v místnostech a slečna přisvědčila vždy ke správnosti. Přerušil jsem pokus stáhnutím subjekta zpět a probuzením jej. Jakmile však sl. Š. přišla z divadla domů, našla byt rodičů osvětlen a rodiče zděšeně vypravující lidem z domu, co hrozného se u nich dělo: ,Chodilo to po světnici, pohybovalo konvemi, prohlíželo skříně, stálo u postelí, vzbudilo to otce taháním za vousy, v pokoji se zastavily hodiny, ač byly nataženy, takže samy se zastaviti nemohly. Najednou vše však přestalo, ztichlo‘. Slečna prohlížela hodiny a shledala, že zůstaly státi ve stejné době, kdy byl pokus konán. Marně vysvětlovala rodičům konaný pokus. Teprve později podanému vysvětlení vldp. Š. uvěřili a zbavili se domněnky, že pokus byl konán za pomoci nějakého zlého ducha“.

Nutno zde podotknout, že všechna vydání Kafkovy Experimentální psychologie ze 40. let byla vždy rychle vyprodána a musely být vyráběny dotisky. V letech 1945–7 kniha de facto (v rozporu s tištěnou tiráží) vyšla za tehdejší hospodářské a politické situace celkem v 17 vydáních, přičemž celkový náklad knihy činil plných 500 tisíc výtisků. Po posledním vydání pak kniha byla jako ideologicky závadná vyřazena z fondů našich knihoven a v Univerzitní knihovně byl tzv. trezorový výtisk půjčován do studovny jen na zvláštní povolení. Dnes se tato stará, původní vydání ze čtyřicátých let, ani nová, opět vyprodaná vydání z let devadesátých, oproti očekávání prakticky neobjevují v antikvariátech, najdeme je však v celé řadě domácích knihoven českých lékařů, psychiatrů a psychologů.

V dobách závěru tzv. normalizace se již v Čechách, díky některými činovníky protežované psychotronice (František Kahuda, autor nechvalně proslulé teorie „mentionů“, dokonce publikuje v letech 1975–1980 v Časopise lékařů českých), objevují dvě populárně-naučné publikace Z. Rejdáka: Telepatie a jasnovidnost, Perspektivy telepatie. A dříve ostražité cenzory následně nějaká ta zmínka o projevech jasnozření či clairvoyance již nechává chladnými. Tak například ruský psycholog Vladimír Lvovič Levi ve své knize Já a my, vydané v Československu v roce 1976, říká: „Při jedné seanci jsem uvedl V. A. do hlubokého hypnotického stavu, opustil jsem místnost a šel si něco vyřídit do jiného poschodí budovy. Nevysvětlil jsem jí přitom, jako to v takových případech dělávám, že jdu pryč a že bude až do mého návratu spát, aniž cokoli slyšela. Tentokrát zůstal její kontakt se mnou zachován, celou tu dobu na mne čekala... Když jsem se vrátil, dal jsem se s ní do řeči a zeptal jsem se jí, kde jsem podle jejího názoru mohl být. K mému údivu mi po určitém váhání přesně řekla, kudy jsem chodil“.

Při své návštěvě Soči roku 1988 jsem měl pak možnost si pohovořit na toto téma s psychoterapeutem L. S. Levnerem. Nejenže mi popsal několik případů ze své praxe, adekvátních příhodě V. Leviho, ale obeznámil mne i s jedním zajímavým experimentem, při kterém pacientku v hlubokém hypnotickém stavu nechal popisovat scénu, odehrávající se v budově na druhém konci města, kam odjel jeho kolega. Ten v této budově seděl pak za psacím stolem, v levé ruce držel telefonní sluchátko a pravou rukou svíral tužku, kterou na prázdný list papíru v bloku, položeném na stole, psal různá hesla a kreslil různé obrázky. Doktor Levner sledoval výpověď pacientky, kterou si hned ověřoval prostřednictvím telefonního spojení s kolegou. Nejenže pacientka správně popsala nakreslené obrázky, ale přesně popsala i pohyby vzdáleného experimentátora. Navíc dokázala detailně popsat i zařízení kanceláře, kterou nikdy neviděla, neboť se s kolegou doktora Levnera prvně setkala až na počátku tohoto experimentu, tedy se s ním před experimentem neznala a jeho kancelář nikdy nenavštívila.

Ovšem ani více než dvacet let po převratných událostech z roku 1989, kdy padla mnohá tabu, se fenomén clairvoyance, jak bylo řečeno již v úvodu, u nás dnes ve vědecké literatuře nevyskytuje. A tak se zde vtírá kruciální otázka, proč vlastně v žádném z našich odborných periodik, určených psychologům, nebo psychiatrům, nenacházíme žádné popisy projevů takovýchto lidských schopností? Inu, velkou roli zde bezpochyb hrají jasné dozvuky výhrad oponentů, kteří se v dobách hluboké totality při dehonestaci snah o mapování fenoménu clairvoyance obrnili marxistickou ideologií. Mezi přední cenzory a oponenty patřil u nás například docent MUDr. Ivan Horvai, autor skeptickým hnutím dodnes vzpomínané publikace Zázraky očima psychiatrie, vydané Státním nakladatelstvím politické literatury v Praze, kde Horvai říká: „Skutečné události jsou povrchně, nevědecky, nesprávně zhodnoceny, často lidmi s nedostatkem hlubších odborných znalostí, jejich příčiny jsou nesprávně rozpoznávány a jejich zcela přirozený původ je mylně zaměňován za vědecky nevysvětlitelný, vzniklý nadpřirozeným způsobem, t. j. zázračný“. Odtud pak obavy mnoha našich odborníků, že jim snad bude vytýkán „nedostatek hlubších odborných znalostí“ i v případě popisu projevů clairvoyance či telegnoze, jejíž „příčiny jsou nesprávně rozpoznávány“. Ovšem spojovat projevy telegnoze či clairvoyance s nadpřirozenem je ve skutečnosti absurdní, neboť žádný z badatelů (případně i koketujících s metapsychikou či parapsychologií), kteří se za posledních více než 100 let projevy clairvoyance zabývali a seznamovali s tímto fenoménem širokou veřejnost, neoznačil clairvoyanci za zázrak, nebo snad za jev nadpřirozený.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poltergeist existuje!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.