Table of Contents

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

Doslov

Mariana Michalská

DOVOLENKA

Technická spolupráca: Rigo Ladislav, Kitlei KarolEdíci

MEA 2000 o. z. - Mladá Éra Autorov nového tisícročia

Rok vydania: 2021

© Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0388-6

Poďakovanie

„Ďakujem Tami Smikovej, Zuzanke Smirovej, môjmu priateľovi, mojim deťom Mirkovi a Carolinke, mojim rodičom a známym a hlavne mojej úžasnej profesorke slovenčiny Beatke Šarlinovej, ktorá to so mnou začala už na strednej. Ďakujem, že ste mi verili a podporovali v tvorbe. Bez Vás by som to nedokázala.“

Ďakujem

I.

Bola to moja prvá dovolenka po niekoľkých rokoch. Síce mám taký pocit, že prvá od posledných školských prázdnin, čo olo...hmmm...asi pätnásť rokov predtým, ako skončilo moje nevydarené manželstvo. Myslím, keď tak nad tým všetkým teraz uvažujem, že to bola chyba ešte na strednej, keď sme spolu začali chodiť. Marcel bol typ muža, ktorý vedel zaujať hlavne ženské publikum. Teraz však rozmýšľam, že čím vlastne. Nebol nijako výrazný, skôr obyčajný chlap. Možno ešte ak tým, že v kuse rozprával nejaké hlúposti, na ktorých sa ženy zabávali. Či už v škole alebo na diskotékach, v práci, či na oslavách. Ale inak bol veľmi majetnícky. On mohol flirtovať všade, no nedovolil, aby sa o mňa nejaký muž obtrel čo i len pohľadom...Niekedy som si hovorila, že je snáď nejaký Arab alebo Moslim, ktorý si žiarlivo stráži svoje ženy. Lenže keď to prerástlo do fyzického útoku na môjho kolegu v práci, ktorý skončil na ARE a ja bez roboty, uvedomila som si, že je najvyšší čas zbaviť sa ho. On skončil v base za fyzické napadnutie a ja som si zbalila veci a rozhodla sa vypadnúť do „teplých krajín“ načerpať nové sily. Našťastie moja bývalá práca mi zarobila dosť peňazí na mesačnú dovolenku v slnečnom Chorvátsku, vreckové, aj niečo navyše, takže nemusela som nijako na sebe šetriť. Deti sme nemali, nebolo pre koho... Nie žeby sme nemohli, ale Marcel nechcel. Vraj by nás obmedzovali v aktivitách.... Ale v akých? Veď sme nikam nechodili... Treba šetriť, stále vravel... Ale však komu? Načo? Iba ak do ponožiek, lakomec. Teraz si ich môže strčiť niekam. Nepomohli mu ani na trestnom súde, kde vyfasoval desať rokov za napadnutie a pokiaľ bude mať kolega trvalé následky, čo bude mať, tak mu pripíšu ešte pätnásť. Prajem ti príjemný pobyt, láska, zasmiala som sa v duchu. A na rozvodovom som vďaka jeho prezieravosti a podpisom predmanželskej zmluvy dostala trištvrte jeho majetku. Jeho chyba. Jeho problém. Napokon, zaslúžila som si za ten teror. Teraz si budem konečne užívať ja. Za svoj dovolenkový domov som si vybrala menej známe letovisko Kastelánska riviéra, hlavne preto, že som chcela mať trochu súkromia a pokoj od zvedavých pohľadov. Hotel ponúkal aj vstup na súkromnú pláž, keď trochu človek priplatil, čo mi mimoriadne vyhovovalo. Dvojizbový apartmán mal výhľad na more, v diaľke boli vidieť malé plachetnice. Vôbec mi nevadilo, že som sa separovala od ľudí. Tá nádhera okolo mňa stála za všetkých ľudí. Nemenila by som. Poslíček mi doniesol do izieb batožinu a kým sa porúčal, opýtal sa, či budem jesť v izbe alebo v hotelovej reštaurácii. Samozrejme, že som sa rozhodla jesť u seba. Po jeho odchode som si začala vybaľovať veci. Nebolo toho veľa. Načo aj? Zbytočnosti som neobľubovala, stačil jeden kufor. Keby niečo pochybne, vždy sa to dá tu dokúpiť. Keď som došla po plavky, odkladanie skončilo. Razom som bola prezlečená a s osuškou v ruke som utekala na pláž. Do večere bolo ešte ďaleko, a keby že ju aj prepásnem, nechajú mi ju v izbe. Moja súkromná časť pláže pozostávala asi zo tristo metrov piesku z lehátkom a slnečníkom. Paráda, pomyslela som si. Osušku som hodila na lehátko a rozbehla sa po jemnom piesku ako malé dieťa, ktoré prvý krát vidí morské vlny. Nádherné, modré, teplé more.... Dúfam, že odplavíš odo mňa všetko zlé a doplavíš mi nový lepší a krajší život, pomyslela som si. S pôžitkom som sa ponorila do tej morskej nádhery. Pripadala som si ako morská panna, ktorá sa vracala nazad tam, kde odjakživa patrila. Keď som si myslela, že už na prvý raz stačilo, vyšla som sa natiahnuť na osušku. Slnko ma hladkalo svojimi teplými lúčmi, zavrela som oči a nechala som sa unášať sladkým nič nerobením.

II.

Stano práve skončil jednu etapu svojho života. Po bolestnej strate manželky mu trvalo dlhých päť rokov, kým ho kolegovia a kamaráti ukecali, že je treba prestať žiť v minulosti, ktorú už aj tak nik nezmení a začať sa pozerať do budúcnosti. Nemôže predsa stále myslieť na Juditu a zabúdať pritom na seba a okolie. A bol tu ešte jeden človek, ktorý ho nevyhnutne potreboval – malá Juditka, jeho päťročná dcérka, ktorej jeho žena dala život a sama ho pri tom stratila. A tak sa rozhodol, že si pôjde s ňou oddýchnuť do Chorvátska. Zmenu potrebujú obaja. Prenajal si jachtu a vydali sa na rozprávkovú plavbu. Cesta im ubiehala jedna radosť. Juditka, utáraný malý človiečik s blond vláskami, ktoré jej siahali až po útly pás a jemne sa vlnili, a veľkými modro- zelenými očkami, zvedavo poskakovala po palube a na všetko sa vypytovala. Nenapomínal ju. Jej džavot mu robil dobre. Uvedomoval si, že mohol stratiť viac ako svoju drahú ženu – mohol stratiť aj vytúžené dieťa. Keďže si z jachtou prenajal aj posádku, mohol si naplno užívať výhľad s ňou. Sem tam preplávali okolo vysmiate delfíny alebo vyskočila nad hladinu veľryba. Malej sa to neskutočne páčilo. Nadšene výskala, keď ju náhodou ošpliechali kvapky vody. Neľutoval, že ju vzal zo sebou. Večer zakotvili neďaleko chorvátskeho letoviska Kastelánska riviéra. Nechcel ísť na breh, ani nemal načo. Rozhodli sa prespať na jachce. Posádke dal voľno, ostal s nimi iba jeho osobný strážca. Pri večery sledovali úchvatný západ slnka nad morom. Pre toho, kto ho pri mori zažil prvý raz, to bol neobyčajný zážitok, na ktorý nikdy nezabudne. Ale ani domáci si toto divadlo nenechávali ujsť. Každý potvrdí moje slová, že západ slnka je síce stále ten istý, ale nikdy nie rovnaký. Keď Vilo, jeho osobný strážca, odviedol Juditku spať, ostal ešte na palube. Vilo bol viac ako len osobný strážca. Bol to jeho priateľ z detstva, ktorý vyštudoval policajnú akadémiu, doplnil si špeciálny výcvik a on ho zamestnal u seba. Pomáhal mu všade a zo všetkým, aj bez žiadosti o pomoc. Najprv chvíľku posedával, potom sa ale postavil, oprel sa o zábradlie a chvíľu ešte sledoval dúhový horizont, ktorý po sebe zanechalo slnko. Neďaleko brehu zbadal hotel. Iste je tam teraz plno dovolenkárov, ktorí si chcú užiť slnka a mora ako on. Akurát on nestál o žiadnu spoločnosť a zvedavé pohľady. A dupľom, keď vyzeral ako Rambo – samý sval. Zasmial sa v duchu - už síce nevyzerá tak ako kedysi, ale vyšportované telo, ktoré v minulosti hrávalo hokej, mu ostalo. Prestal s ním, keď stretol svoju ženu. Láska na prvý pohľad rozhodla o tom, čo bolo pre neho najdôležitejšie. Samozrejme, že športovať neprestal, ale už len kvôli kondičke. S vtedy ešte len priateľkou si otvorili malú reštauráciu, ktorá sa časom rozrástla na hotel s celkom slušnou úrovňou. O klientov núdzu nemal. Radi ich navštevovali domáci aj zahraničný hostia. Už sa mu nemusel venovať tak naplno ako na začiatku. Mal vynikajúcich zamestnancov, preto sa nebál nechať hotel na starosti a venovať sa dcérke, ktorá ho potrebovala najviac. Rozmýšľal o tom, ako sa jeho život zmenil za posledné roky. Otec chcel mať s neho doktora, ale jeho bavil len hokej. Nakoniec kompromis – popri hokeji skončil ekonomickú školu a získal inžiniersky titul. Otec nebol tým ktovie ako nadšený, ale ako povedal, je to lepšie ako len pinkať do puku, s ktorého do konca života nevyžije. Mamka mu zomrela deň po jeho maturitách, takže otec sa upol na syna. Od jej smrti ubehlo už skoro dvadsať rokov, ale otec sa s nej do dnes nespamätal... V priebehu toku myšlienok podvedome sledoval jedno miesto pred hotelom. Niečo sa na ňom mihlo... Nejaká žena... Zahľadel tam pozornejšie, ale nevedel rozoznať dokopy nič. Bol dosť ďaleko od brehu. V sekunde sa zvrtol na päte do kabíny kapitána po ďalekohľad. S tlčúcim srdcom zamieril pohľad na ŇU. Z vody vybehla krásna brunetka s vlasmi do polovice chrbta a zamierila k lehátku na pláži. Je tam sama? Či je tam s priateľom alebo manželom? Pocítil ako ho pichlo pri srdci. Načo to vlastne robí? Čo je jeho do toho, či niekoho má alebo nemá. Keď má, tak ten muž musí byť šťastný s takej krásnej ženy. Iste má aj iné prednosti - ďalekohľad odhaľoval plné prsia, súmernú štíhlu postavu... Až zahvízdal od úžasu pri pohľade na ňu. Takmer žiarlivo sledoval, čo tá nymfa robí a či sa tam náhodou niekto neobjaví. Zatiaľ sa neznáma natiahla na osušku alebo deku a sušila sa na slnku. Dúfam, že nezbadá, že ju sleduje, zamrazilo ho v duchu. To by bola poriadna hanba, keby ho odhalila! Nespúšťal s nej oči. Zatiaľ sa pri nej nik neobjavil, okrem čašníka, ktorý jej priniesol občerstvenie, takže sa kochal pohľadom na jej krásne, súmerné telo. Keď sa prevrátila na brucho cítil, ako mu vyschlo v krku. Márnosť! Vlasy skĺzli na bok a odhalili holý chrbát, okrúhli zadoček a dlhé štíhle nohy. Pohla sa. Hneď zložil ďalekohľad, pre istotu. Nebol si istý, či ho zbadala, ani či by videla na takú diaľku, že ju špehuje. Začína to byť nebezpečné, premýšľal. Mal by s tým prestať čím skôr. Hlavne, keď nad ŇOU premýšľali dvaja – jeden vizuálne, druhý vzrušene. A popravde, ten druhý bol nebezpečnejší, usmial sa v duchu. Neochotne sa odtrhol od vzrušivého divadla a nasmeroval si to do sprchy. To je jediné, čo mu teraz pomôže. Horšie bude, keď nepomôže. Do hája, nechcel sa už s nikým zoznamovať, tak prečo práve nad touto premýšľa? Nechápal tomu, prečo mu akurát táto zaujala myseľ. Stretával ženy neustále, nikdy sa však pri žiadnej nepristavil na dlhšie než bolo nevyhnutné a ani nenadviazal bližšiu známosť. Uvedomoval si však, že dcérka časom bude potrebovať aj ženskú spoločnosť, takže sa pred nimi nebude môcť ukrývať donekonečna. Príjemná sprcha napokon ukľudnila rozhorúčené telo, ktoré už priveľmi začalo „premýšľať“ o krásach ženského tela. Nešiel hneď po sprche za dcérkou, ako to mal vo zvyku, ale sadol si ešte na terasu s pohárom červeného vína a hľadel do nadchádzajúceho šera. Pristihol sa, že sa zasa v myšlienkach vrátil ku nymfe na hotelovej pláži. Nebolo by zle zistiť kto to je. Či je tunajšia alebo cudzinka... Každopádne je to prekrásna žena. Šťastný to muž, ktorému patrí, zopakoval si v duchu zatiaľ čo si upíjal z vína. Zajtra sa pôjde s malou prejsť tým smerom. Možno ju stretne... Somár, vynadal si, a čo jej asi tak povieš? Ha? Čau, cica, bývaš tu s niekým, či si sama? Tupelo, to nie je žena pre teba. Ani ju nepoznáš, tak kam sa to hrabeš?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dovolenka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.