Přeložila:

ZUZANA ŘEHÁKOVÁ

L. J. Shen: Rozmazlená princezna

Vydání první

Copyright © 2019. Pretty Reckless by L. J. Shen

Published by arrangement with Brower Literary & Management.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2455. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Pretty Reckless vydaného v roce 2019

Český překlad © 2021 Zuzana Řeháková

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Dana Chodilová

Cover by RBA Designs

Motiv předělů Pixabay.com

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1653-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1654-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

L. J. Shen

ROZMAZLENÁ

PRINCEZNA

Hříšníci: Nová generace (1)

Prvním láskám a všem slavným posledním slovům.

A taky Sarah Grim Sentzové, která se do Penna a Darii zamilovala dřív, než měli oni dva příležitost se zamilovat jeden do druhého, a pro Ariadnu Basultovou, skutečnou kalifornskou holku.

Měli jsme být nejlepšími přáteli

Jenže se ukázalo, že se z nás stali nepřátelé na život a na smrt…

Penn

Říká se, že pomsta chutná nejlépe zastudena.

Před čtyřmi lety mě Daria Followhillová zničila.

Připravil jsem ji o její první polibek.

Ona mě připravila o jedinou věc, kterou jsem kdy miloval.

Já byl chudej.

Ona bohatá.

Jenže věci se můžou změnit. A to zatraceně rychle.

Teď jsem její spolubydlící.

A ona musí zaplatit za to, že zničila jedinou dobrou věc v mém životě.

Daria Followhillová si vždycky myslela, že je královna. Pro mě ale není ničím jiným než rozmazlenou princezničkou.

Daria

Chovala jsem se jako mrcha. To přiznávám. Trousila jsem jedovaté komentáře, opovržlivě ohrnovala nos a nastavovala nohy svým protivníkům.

Zašlapávala jsem jehlovými podpatky do země každého, kdo by mi mohl ublížit.

Třeba Penna Scullyho. Probodla jsem mu srdce, nechala ho vykrvácet a pak ho vyhodila do odpaďáku.

Před čtyřmi lety mě požádal, ať si pro něj šetřím všechna svoje poprvé.

Teď bydlí na druhé straně chodby a já si nepřeju nic jiného než být tou poslední v jeho životě.

Před lety mi řekl, že nic na tomhle světě není zadarmo.

A teď je načase, abych zaplatila.

Ústřední melodie

„I feel like I’m drowning“ – Two Feet

Seznam skladeb

„Too Young“ – Zeds Dead

„Cute Without the ‘E’“ – Taking Back Sunday

„Who Knew“ – Pink

„Solo Amigos“ – Maniako

„Right Above it“ – Lil Wayne

„Killing in the Name“ – Rage Against the Machine

„If You’re Feeling Sinister“ – Belle and Sebastian

„Tainted Love“ – Soft Cell

Prolog

Začalo to limonádou

Skončilo to mým srdcem

A takhle se, má bezohledná protivnice,

náš příběh od začátku podělal

Když mi bylo čtrnáct

Daria

Podlaha se mi třese pod nohama, jak kolem mě běží stádo balerín, jejich baletní piškoty buší do podlahy a vydávají zvuk jako výstřely z děla někde v dálce.

Hnědé vlasy. Černé vlasy. Rovné vlasy. Zrzavé vlasy. Kudrnaté vlasy.

Všechno se to slévá do jedné duhy drdůlků a barevných látkových gumiček. Pátrám pohledem po jedné blonďaté hlavě, kterou bych nejradši omlátila o opotřebovanou podlahu.

Bylo by super, kdyby tu dneska ta mrcha nebyla.

Stojím jako zkamenělá na prahu baletního studia mé mámy, bledě růžový trikot se mi lepí k žebrům. Bílá sportovní taška mi visí přes rameno. Uhlazený drdol způsobuje, že se mi bolestivě napíná kůže na hlavě. Kdykoliv si ho rozpustím, moje zlaté vlasy jsou po celé podlaze v koupelně.

Řekla jsem mámě, že je to kvůli tomu, že si s nima moc často pohrávám, ale to byla totální kravina. A kdyby mi aspoň na chvíli věnovala pozornost – jako vážně, ne to jen předstírala –, tak by jí to bylo hned jasný.

Zakroutím pohmožděnými prsty v baletních piškotech a snažím se spolknout knedlík v krku. Via tu není. Díky, Marxi.

Dívky proběhnou kolem mě a narážejí do mých ramen. Slyším v prázdném žaludku ozvěnu jejich dívčího chichotání. Sportovní taška mi s žuchnutím spadne na podlahu. Moje spolužačky jsou štíhlejší, vyšší a pružnější, záda rovná jako pravítko. A co jsem já? Malá a svalnatá a zkroucená jako paragraf. Furt nejistá a vždycky jen krok od toho se zhroutit. Můj obličej není neproniknutelný a královsky nadutý, je zrádný a nepředvídatelný. Někteří nosí srdce na dlani – já ho mám na jazyku. Usmívám se zářivě jako v reklamě na zubní pastu, když jsem šťastná, a kdykoliv mi matka věnuje pohled, tak jsem šťastná jako blecha.

„Možná by ses radši měla věnovat gymnastice nebo dělat roztleskávačku, broučku. To by ti sedělo mnohem víc než balet.“

Jenže máma taky někdy říká věci, které ničí moje sebevědomí. To je ten drobný kaz na blyštivém povrchu, určitý tón jejího hlasu, a tam přesně se skrývá všechna moje zlost.

Melody Greeneová-Followhillová je bývalá baletka, která si zlomila nohu hned první týden na Juilliardu, když jí bylo osmnáct. Ode dne, kdy jsem se narodila, se ode mě očekávalo, že půjdu v jejích stopách. Jenže mně – s mým typickým štěstím – balet vůbec nejde.

A k tomu přidejte Viu Scullyovou.

Vie je taky čtrnáct a je všechno, čím já se snažím být. Je vyšší, blonďatější, hubenější. A nejhorší na tom všem je, že kvůli mému antitalentu moje baletní pózy vypadají jako ta největší urážka všech baletek na světě.

Před třemi měsíci Vie přišlo pozvání na konkurz z Královské baletní akademie. Před čtyřmi týdny na něm byla. Její rodiče, machři ve svém oboru, se samozřejmě nemohli utrhnout z práce, takže matka využila té možnosti a zaletěla si s ní na týden do Londýna. A teď všichni čekáme, až se Via dozví, jestli ji přijmou na prestižní Královskou baletní akademii.

Všichni si šeptají, že to má v kapse. Dokonce i ukrajinský tanečník Alexej Petrov – šestnáctiletý génius, něco jako Justin Bieber, akorát že v baletu – si konkurz s ní přidal do insta stories.

Těším se, až společně budeme předvádět na pódiu kouzla.

Nepřekvapilo by mě, kdybych se dozvěděla, že Via umí kouzlit. Vždycky to byla hotová čarodějnice.

„Broučku, přestaň postávat mezi dveřma. Překážíš všem v cestě,“ zatrylkuje matka a stojí při tom zády ke mně. Vidím její odraz v zrcadlové stěně. Zamračí se a ohlédne se směrem ke dveřím s nadějí, že uvidí Viu.

Sorry, mami, dneska se prostě musíš spokojit jenom se mnou.

Via vždycky chodí pozdě a u mámy, která je jinak na dochvilnost pes, jí to z nějakého záhadného důvodu pořád prochází.

Ohnu se, abych zvedla svoji sportovní tašku, a vejdu do studia.

Po jedné straně se nachází lesklá kovová tyč a na druhé okno od podlahy až ke stropu, které nabízí výhled na centrum města Todos Santos v celé jeho fotogenické slávě a pozlátku horních deseti tisíc.

Lavičky broskvové barvy lemují ulice spolu s alejemi stromů a křišťálově modré mrakodrapy jiskří na slunci jako tenké čárky v místě, kde se oceán stýká s oblohou.

Slyším, jak dveře tiše zavrzají, a zavřu oči.

Prosím, jen ať to nejsi ty.

„Vio! Čekáme na tebe.“ Mámino cukrování na mě působí asi tak, jako kdyby mě střelila do zad, a kolena se pode mnou podlomí. Po celém studiu se ozývá smích. Naštěstí provádím barre, tedy cvičím jednotlivé prvky u tyče, takže se vytáhnu nahoru přesně vteřinu předtím, než koleny narazím do podlahy. Zrudnu, uchopím tyč jednou rukou a předvedu nedbalé plié.

„Broučku, buď tak hodná a udělej Vie místo,“ zavrní matka.

Máti, já bych Vie poskytla klidně tolik místa, až by její zadek nebyl s tím mým ve stejné místnosti.

Její malý baletní poklad si s sebou samozřejmě nenosí baletní výbavu, i když vlastní trikoty dovezené až z Itálie, o kterých sní všechny holky. Via očividně pochází z rodiny pracháčů všech pracháčů, protože dokonce ani boháčům se většinou nechce vyhazovat dvě stě babek za obyčejný trikot. Tedy až na mou mámu, které už nejspíš došlo, že ze mě nikdy nebude skutečná baletka, takže jediné, co může udělat, je aspoň mě jako správnou baletku oblíkat.

Via má na sobě dneska krátké žluté tričko s Tweetym a rozdrbané legíny. Oči má zarudlé a vlasy rozcuchané. Jako to nemůže aspoň předstírat, že se trochu snaží?

Vrhne na mě povýšený úšklebek. „Broučku.“

„Štěndo,“ odseknu.

„Štěndo?“ odfrkne si.

„Řekla bych ti klidně čubko, ale přiznejme si, že štěkáš, ale nekoušeš.“

Upravím si piškoty a předstírám, že jsem nad její blbý poznámky povznesená, což rozhodně nejsem.

Zabírá si všechen čas mé matky a začala mě kritizovat ještě dřív, než jsem vůbec stihla něco provést. Via chodí na školu v San Diegu. Tvrdí, že její rodiče si myslí, že děti z Todos Santos jsou moc rozmazlované a ochraňované. Její rodiče chtějí, aby vyrostla mezi skutečnými lidmi.

Víte, co to je být falešný? Když předstíráte, že jste někdo, kým ve skutečnosti nejste. Já se tvářím, že jsem upjatá princezna. Klidně mě za to žalujte. (No, vážně, do toho, já si můžu dovolit fakt hodně dobré právníky.)

„Uvidíme se po hodině, Vi,“ prohodí máma a pak se otočí zpátky ke stereu.

Vi (říká jí Vi!) využije příležitosti protáhnout si nohu a jen tak mimochodem mi přitom šlápne na palec.

„Jejda. Vypadá to, že tu nejsi jediná nemotora, Dario.“

„Řekla bych ti, ať chcípneš, ale bojím se, že by mě máma donutila jít na tvůj funus, a to je něco, na co fakt nemám čas ani náladu.“

„Já bych ti řekla, abys mi políbila prdel, ale to už vlastně dělá tvoje máti. Jen kdyby tě měla aspoň z poloviny tak ráda, jak má mě. Ale myslím, že se s tím vyrovnáš, protože aspoň máš prachy na terapii. A taky na plastiku nosu.“ S úšklebkem mě poplácá po zádech a já ji nenávidím, opravdu nenávidím, tak zatraceně nenávidím, že je hezčí než já.

Zbytek hodiny se vůbec nedokážu soustředit. Nejsem blbá. Dochází mi, že mě má máma radši než Viu, protože je k tomu geneticky naprogramovaná.

Trvá to celou věčnost, ale nakonec je hodina za námi. Všechny dívky sviští ve dvojicích co nejrychleji směrem k výtahu.

„Dario, drahoušku, buď tak hodná a skoč nám pro něco do Starbucksu. Já si rychle odskočím a pak tu něco ještě v rychlosti vyřeším s Viou.“ Máma mě poklepe po rameni a pak vypluje ze studia, zanechává za sebou závan svého parfému jako vílí prach. Máma by darovala všechny svoje orgány, kdyby to jedné baletce zachránilo nehty u nohou. Dusí svoje malé baletky láskou a já se užírám žárlivostí.

Popadnu máminu kabelku a otočím se dřív, než budu mít možnost pokračovat v tom, co táta nazývá „ty drobné neshody“ s Viou.

„Měla jsi vidět, jak se tvářila, když jsem byla na tom konkurzu.“ Via se protahuje před zrcadlem za mnou. Je pružná jako hadí žena. Někdy mě napadá, že by se mi mohla omotat kolem krku a udusit mě.

„Byla to paráda. Řekla mi, že podle toho, co jsem předvedla, tak nejenom, že mě musí přijmout, ale že navíc budu patřit mezi jejich hvězdné studentky. Připadalo mi to…,“ hledá slovo a luskne přitom prsty. Vidím ji v odraze v zrcadle, ale neotočím se. Slzy se mi chvějí na spodních řasách. „Jako osud nebo tak něco. Jako by jí osud dal mě, protože obě víme, že z tebe nikdy nebude primabalerína, protože jsi… no, ty. Takže aspoň já půjdu v jejích stopách.“

Táta říká, že mám v sobě zeleného Hulka, který se zvětšuje pokaždé, když žárlím, až se ve mně nakonec prodere na povrch a přinutí Dariu, kterou všichni znají a milují, dělat věci, jež by nikdy neudělala. Dodává taky, že ale žárlí jen obyčejní lidé na ty výjimečné a že já rozhodně nejsem obyčejná holka.

Řekněme, že v tomhle se naše názory liší.

Vždycky jsem byla oblíbená a tvrdě bojovala o první místo v potravinovém řetězci, ale přitom si myslím, že já jsem obyčejná.

Via je výjimečná a září tak jasně, že spálí všechno ve svém okolí. Já jsem jen prach pod jejíma nohama, jen rozdrcený a zahořklý malý Hulk.

Nikdo nechce být mrcha. Ale někteří lidé – jako já – si prostě nemůžou pomoct. Po tváři se mi koulejí slzy a já jsem vděčná, že jsme tu jen my dvě. Otočím se k ní.

„Co máš krucinál za problém?“

„Co s tebou mám za problém?“ povzdechne si. „Tak třeba mám problém s tím, že jsi rozmazlená princeznička, povrchní hlupačka a příšerná baletka. Jak se někdo bez špetky talentu může narodit právě Melody Greeneové-Followhillové?“

Chce se mi zařvat, že to krucinál netuším. Nikdo se nechce narodit géniovi. Marxi, požehnej Seanu Lennonovi, že s takovým prominentním rodokmenem vůbec dokázal přežít.

Podívám se na její drahé baletní piškoty a posměšně povytáhnu obočí. „Netvař se, že jsem tu jediná princeznička.“

„Ty jsi nána, Dario,“ zavrtí hlavou.

„Aspoň nejsem blbá nána.“ Předstírám, že jsem nad věcí, ale přitom se celá třesu.

„Nedokážeš ani udělat slušný plié.“ Rozhodí rukama ve vzduchu. Má pravdu, což mě rozzuří.

„A znovu. Proč. Tě. To. Krucinál. Zajímá?“ zařvu.

„Protože je to plýtvání tímhle zatraceným prostorem, proto! Zatímco já si můžu ušoupat zadek, tak ty tu máš flek jistej jen proto, že tvoje máma to tu vlastní.“

Tohle je příležitost říct jí pravdu.

Že mě prohání ještě mnohem víc právě proto, že nejsem rozená balerína. Místo toho se mi srdce rozpadne na kousky. Otočím se na patě, seběhnu po požárním schodišti a schody beru po dvou. Vyřítím se do spalujícího kalifornského počasí. Každá jiná holka by to vzala doleva a zmizela by v Liberty Parku, ale já zahnu doprava a vejdu do Starbucksu, protože nemůžu – a taky to neudělám – zklamat svou matku ještě víc, než už jsem ji zatím zklamala. Podívám se nalevo i napravo, abych se ujistila, že je čistej vzduch, a nechám z hrdla uniknout vzlyk, který jsem poslední hodinu zadržovala. Postavím se do fronty, vylovím máminu peněženku z její kabelky a utřu si oči rukávem trikotu. Něco upadne na podlahu, tak to zvednu.

Je to dopis, na kterém je napsaná moje adresa, ale to jméno mě zarazí.

Sylvia Scullyová.

Popotáhnu a roztrhnu obálku. Ani nepřemýšlím nad tím, že ten dopis není pro mě. Jen vidět její jméno nad mojí adresou ve mně vyvolává touhu křičet tak nahlas, až nám spadne střecha na hlavu. První věc, kterou zaregistruju, je logo nahoře.

Královská baletní akademie.

Moje oči jsou jako zaseknutá gramofonová deska. Pořád se vracejí ke stejnému slovu.

Přijata.

Přijata.

Přijata.

Viu přijali. Měla bych skákat radostí do vzduchu, že mi za pár měsíců přestane dýchat za krk, místo toho cítím v puse kyselou pachuť závisti.

Ona má všechno.

Rodiče. Peníze. Slávu. Talent. A nejvíc ze všeho – ničím neředěnou pozornost mé matky.

Má všechno a já mám akorát Hulka v sobě, který je každou chvíli větší a větší. Jeho tělo je tak obrovské, že mi tlačí na bránici.

Tohle je úplně nový život v jediné obálce. Viin nový život závisí na tomhle dopisu. Na dopisu, který teď svírám v ruce.

„Broučku? Zlatíčko?“ Baristka mě vytrhne z transu tónem, který mi říká, že nejsem ani zlatíčko, ani brouček. „Co by sis přála?“

Aby Via chcípla.

Řeknu jí objednávku a odtáhnu do rohu místnosti, abych si ten dopis mohla asi posté přečíst. Jako kdyby se nějakým zázrakem ta slova změnila.

O pět minut později vezmu oba kelímky a vyjdu na chodník. Vyrazím k nejbližšímu odpaďáku, abych se zbavila svého ledového čaje, jen abych mohla držet dopis v ruce, aniž bych ho zmuchlala. Máma ho nejspíš chtěla otevřít společně s Viou a já jsem jim to teď zkazila.

Sorry, že jsem vám zničila vaši malou sešn.

„Polož ten kelímek na zem a nikdo nepřijde k úhoně,“ ozve se za mnou hlas, který zní jako tekutý med, když se moje ruka s kelímkem vznáší nad odpaďákem. Zní to jako muž, ale musí být mladý. Otočím se na patě, protože si nejsem jistá, jestli jsem se nepřeslechla. Má skloněnou hlavu a nevidím mu pořádně do obličeje kvůli kšiltovce s logem fotbalového klubu, která už má nejlepší léta za sebou. Je vysoký a hubený – skoro až vychrtlý – ale blíží se ke mně jako bengálský tygr ke kořisti. Jako by našel způsob, jak se pohybovat, aniž by se přitom obtěžoval s obyčejnými věcmi, jako je třeba používat svaly.

„Vážně to chceme vyhodit?“ ukáže na kelímek s čajem.

My? Pitomče, v tuhle chvíli pro mě nejsi ještě ani ty.

Pokynu mu kelímkem. Ať si ten pitomej čaj klidně vezme. Přerušil moje zhroucení kvůli ledovýmu čaji.

„Na tomhle světě nic není zadarmo, Smrtko.“

Zamrkám a ráda bych, aby mi zmizel z očí. Vážně mi ten blbec právě řekl Smrtko? Minimálně nevypadám jako kostra. Myšlenkama jsem pořád nahoře u Vii. Proč máma dostává dopisy s jejím jménem? Proč to neposlali přímo k Vie domů? To se ji jako máma chystá adoptovat nebo co?

Myslím na svou mladší sestru Bailey. Už v devíti letech se ukazuje jako nadaná baletka. Přestěhování do Londýna by mohlo mámu ponouknout k tomu, aby Bailey přihlásila na Královskou baletní akademii. Máma mluvila o tom, že bych se tam mohla přihlásit, ale bylo mi jasné, že dřív by zamrzlo peklo, než že by se ze mě stala profesionální baletka. Začnu si skládat kousky popletené reality dohromady.

Co když se budu muset přestěhovat do Londýna a sledovat, jak obě dívky míří ke slávě, zatímco já se furt budu plácat ve svém malém rybníčku průměrnosti?

Z Bailey a Vii se stanou nejky.

Musela bych žít v zemi, kde je furt šedivo a prší.

Nevídala bych se s Vaughnem a Knightem a dokonce ani s Lunou. Musela bych opustit všechny svoje kamarády z dětství.

Via by oficiálně zaujala první místo v mámině životě.

Hmm, ne, díky.

Ani náhodou.

Když neodpovídám, kluk udělá krok ke mně. Nejsem vyděšená, i když… možná bych měla být? Má na sobě špinavé džíny – a to mluvím o skutečném blátě a prachu, ne o nějakých uměle vytvořených dírách na kolenou – a obnošené modré triko, které je mu dobře o dvě čísla větší, s dírou velikosti malé pěsti v místě, kde má srdce. Kolem ní je černou lihovkou napsané něco dívčím rukopisem: Je to snad osud? Líbá tě Adriana. Chtěla bych vědět, jestli je Adriana hezčí než já.

„Proč mi říkáš Smrtko?“ Zmuchlám dopis v zaťaté pěsti.

„Jen tak.“ Skloní hlavu tak, že vidím jeho rty, které vypadají jako okvětní plátky, měkké a růžové. Působí skoro žensky. Jeho hlas je tak melodický, až mi způsobuje podivné bodání v hrudníku. Netuším proč. Kluci v mém věku mě nezajímají. Jsou cítit jako pizza, co se celé dny válela na slunci.

„Máš v očích smrt. Víš, co potřebuješ?“

Aby mi máma přestala říkat, že jsem na nic?

Aby Via zmizela?

Vyber si, kámo.

Sáhnu volnou rukou do máminy peněženky a vytáhnu desetidolarovku. Vypadá, že by se mu hodilo pořádný jídlo. Modlím se, ať ty prachy sbalí dřív, než se tu objeví máma a začne klást otázky. Nemám mluvit s cizími lidmi a už vůbec ne s cizími kluky, co vypadají, že by klidně bufetili v kontejneru, jen aby našli kus žvance.

„Mořské sklo.“ Strčí přede mě ruku a ignoruje peníze i pití.

„Jako to, co si můžeš koupit na Ety?“ vyštěknu.

Paráda. Ještě ke všemu je to cvok.

„Cože? Ne, to jsou jen shity. Tohle je oranžový mořský sklo. Skutečný. Našel jsem ho minulej tejden na pláži. Vygoogli si to. Je to ta nejvzácnější věc na světě.“

„A proč bys dával něco tak vzácnýho úplně cizí holce?“ Obrátím oči v sloup.

„A proč ne?“

„Ehm, to máš sklerózu, nebo co? Nebyl jsi to náhodu ty, kdo mi před chvílí tvrdil, že nic na tomhle světě není zadarmo?“

„Kdo řekl, že je zadarmo? To jste všechny dneska dostaly krámy nebo co?“

„Neříkej tak mý menstruaci!“

„Platí. Žádný kecy o menstruaci. Ale ty teď potřebuješ jednoho opravdovýho přítele a já se oficiálně hlásím na tuhle pozici. Dokonce jsem se na to vyfiknul. Podívej.“ S omluvným úsměvem ukáže na svůj odrbaný ohoz.

A právě teď se mi v hrudi šíří něco žhavého. Zlost. Zjistila jsem, že mám tendenci být fakt výbušná. Vážně ho chci uškrtit. Lituje mě? Lituje. On, kluk, co má děravý triko?

„Ty chceš být můj přítel?“ vyštěknu posměšně. „Není to trochu ubohý? A vůbec, kdo dneska takhle mluví?“

„Já. Já takhle mluvím. A nikdy jsem o sobě netvrdil, že nejsem ubohej.“ Zatahá se za lem roztrhaného trika, pomalu zvedne hlavu a ukáže mi další kousek obličeje. Nos, který by máma nazvala římským, a čelist, která je moc hranatá na někoho v mém věku. Má ostré rysy a možná bude jednou fešák, ale teď vypadá jak kreslená postavička z anime.

Ach, všemocný Marxi.

„Hele, chceš ty peníze a čaj, nebo ne? Máma tu bude každou chvilku.“

„A?“

„A nesmí nás spolu vidět.“

„Kvůli tomu, jak vypadám?“

Ehm.

„Ne, kvůli tomu, že jsi kluk.“ Nechci se chovat protivně, i když je to můj normální mód. Zvlášť na kluky. Zvlášť na kluky s pohlednými obličeji a medovými hlasy. Co dokážou vyčuchat zlomené srdce klidně přes půl planety. Dokonce i ve čtrnácti. Dokonce i uprostřed obyčejného letního odpoledne. My holky máme neviditelnou šňůru ke svému srdci a jen určitý typ kluků za ni umí zatáhnout.

A ten kluk… po ní chňapne, když mu to dovolím. „Něco mi dlužíš.“ Natáhne ke mně rozevřenou dlaň. Zírám na malý ošklivý šutr. Sevřu dopis v pěsti. Papír se zmuchlá.

Ten kluk zvedne hlavu a naše pohledy se setkají. Prohlíží si mě se soustředěným zájmem, jako kdybych byla obraz, ne člověk z masa a kostí. Moje srdce se bouří a hlavou mi bleskne hloupá myšlenka.

Všimli jste si někdy, jak je vaše srdce doslova uvězněné mezi žebry? To je přece šílené. Jako kdyby naše tělo vědělo, jak snadné je ho zlomit, takže ho musí chránit. Bílé tečky mi rozostřují vidění a on plave někde za nimi, proti proudu.

„Co je v tom dopisu?“ zeptá se.

„Moje nejhorší noční můra.“

„Dej mi ho,“ přikáže mi a já ho poslechnu. Netuším proč. Nejspíš proto, že se ho chci konečně zbavit. Protože chci, aby se Via cítila tak, jako se cítím já. Protože chci, aby máma byla rozhozená. Marxi, co to se mnou je? Jsem fakt mrcha.

Pořád se mi dívá přímo do očí, když trhá dopis na kousky a nechá je snášet se jako konfety do odpaďáku mezi námi. Oči má tmavě zelené a jsou bezedné jako les. Chci se v nich utopit, dokud nebudu až u dna. A přesně v tu chvíli se něco stane.

„Ty nejsi odsud,“ pronesu pomalu. Je moc milý. Moc hodný. Moc opravdový.

Pomalu zavrtí hlavou. „Jsem z Mississippi. Tam žije rodina mýho fotra. Ale stejně. Něco mi dlužíš,“ zopakuje a skoro mě prosí.

Proč chce, abych mu něco dlužila?

Aby po mně mohl chtít něco na oplátku.

Neuteču, jsem jako přimrzlá na místě. Místo toho mu podám ledový čaj. Vezme si ode mě kelímek, sundá víčko a obsah vylije na roztrhaný dopis v koši. Stojí těsně u mě. Nosy se nám skoro dotýkají. Špičky nohou máme u sebe. Naše srdce bijí jako jedno.

Zavřu oči.

Jeho hlas je drsný, rozhodný a jiný. Tentokrát to vzdám.

Vím, co se stane, a stejně mu to dovolím.

Můj první polibek.

Vždycky jsem si myslela, že první pusu dostanu od fotbalisty, popové hvězdy nebo možná od nějakého spolužáka, který přijel v rámci studentské výměny odněkud z Evropy. S někým mimo hranice mého malého, chráněného, Instagramem přefiltrovaného světa. Ne, s klukem, který má děravý tričko. Ale přesně tohle jsem potřebovala. Potřebovala jsem se cítit žádoucí, hezká a dostatečná.

Jeho rty se chvějí u mých, až to lechtá, a tak si odfrknu. Cítím jeho teplý dech, jak mi ovívá rty, kšilt jeho čepice mi naráží do čela, a způsob, jakým se jeho pusa tiskne k mé, mi sevře rty nejistotou. Na okamžik zapomenu dýchat, ruce mám položené na jeho ramenou, ale pak něco ve mně žádá, abych vystrčila jazyk a doopravdy ho ochutnala. Dýcháme si do pusy. A všechno je to špatně. Pootevřu rty. On taky. Srdce mi buší prudce a krev mi v žilách klokotá, když řekne: „Ještě ne. Jednou si to taky vezmu, ale teď ne.“

Ze rtů mi unikne zasténání.

„Co bys po mně chtěl na oplátku, kdybych si vzala to mořské sklo?“

„Aby sis pro mě šetřila všechna svoje poprvé,“ zašeptá mi někde u ucha a pak se ode mě odtáhne.

Nechci otevřít oči a tím tu chvíli ukončit. Ale on se rozhodne za nás za oba. Tělesné teplo zmizí, když udělá krok zpátky.

Pořád nemám odvahu otevřít pusu a zeptat se ho, jak se sakra jmenuje.

Uplyne deset, patnáct, dvacet vteřin.

Víčka se mi s třepotáním samovolně otevřou, jak mě začíná chytat závrať.

Není tu.

Úplně dezorientovaná se opírám o odpaďák a pohrávám si s popruhem matčiny kabelky. Uplyne asi pět vteřin, než mě máma popadne za ruku a vede ke svému range roveru. Nohy mi dopadají na chodník. Otočím se.

Modré tričko? Kšiltovka? Rty jako okvětní lísky? To jsem si to všechno jen vyfantazírovala?

„Tady jsi. Díky za kafe. Co se děje, že dneska nemáš žádnej ledovej čaj?“

Když neodpovím, nastoupíme do jejího auta a připoutáme se. Máma se prohrabuje v kabelce Prada, které leží na středové konzoli.

„Hmm. Přísahala bych, že jsem dneska ze schránky vytáhla čtyři dopisy, a ne jen tři.“

A tehdy mi to docvakne – ona to ještě neví. Via se dostala na Královskou baletní akademii, a ani jedna netuší, že jí dneska přišel ten netrpělivě očekávaný dopis. A pak ho ten kluk rozškubal na kousíčky, protože já z toho byla smutná…

To musí být osud.

Táta se přede dvěma lety rozhodl, že už ho nebaví poslouchat, jak všechny tři ženy doma pořád sténají „Ó můj bože“, takže teď musíme slovo bůh nahrazovat slovem Marx, to jako po Karlu Marxovi, chlápkovi, co byl nejspíš ateista nebo tak něco. Cítím, jako by mi Bůh nebo Marx – prostě někdo – toho kluka poslal do cesty, aby mi pomohl. Kdyby byl teda skutečný. Možná mi i jen jeho představa pomůže vyrovnat se s tím, co jsem provedla.

Otevřu kapesní zrcátko a nanesu si trochu lesku na rty, srdce mi prudce buší. „Jsi hrozně roztržitá, mami. Pokud by ti něco upadlo, tak bych si toho všimla.“

Máma sebou trhne, ale pak přikývne. Za minutu nastartuje auto.

Uvědomuju si dvě věci:

Za prvé – očekávala ten dopis, jako kdyby na tom závisel její život.

Za druhé – a je z toho, že tu není, zničená.

„Než na to zapomenu, broučku, koupila jsem ti ten zápisník, který jsi chtěla.“

Máma vytáhne z kabelky Prada tlustý notes s černými koženými deskami a podá mi ho. Už jsem si ho předtím všimla, ale ani na chvíli mě nenapadlo, že by mohl být pro mě. Máma je vždycky moc zaměstnaná tím, že Vie v jednom kuse kupuje nějaké dárečky.

Zatímco v tichosti jedeme, tak mám záchvat prozření.

Do tohohle deníku si budu zapisovat svoje hříchy.

V něm budu pohřbívat všechny svoje smutky.

Zaklapnu zrcátko a zastrčím si ho do kapsy bílé mikiny, když v ní ucítím něco malého a tvrdého. Vytáhnu to a užasle na ten malý předmět zírám.

Oranžové mořské sklo.

Dal mi to mořské sklo, i když jsem ho nechtěla.

Šetři si pro mě všechna svoje poprvé.

Zavřu oči a nechám, aby mi osamělá slza sklouzla po tváři.

Ten kluk byl skutečný.

Penn

Otázka: Kdo dá to nejcennější, co má, holce, kterou vůbec nezná?

Odpověď: Jen takový kretén jako já. Kupte mi tričko s nápisem „Myslím tímhle“ a šipkou směřující dolů k mému rozkroku. Mohl jsem tu zatracenou věc prodat a koupit Vie kredit do mobilu. Jenže ta loď už odplula. Vidím ji v dálce a já se zatraceně rychle nořím pod hladinu.

Nejhorší na tom je, že jsem věděl, že z toho nic nebude. Ve čtrnácti jsem zatím políbil dvě holky. Obě měly velký jazyk a děsně slintaly. Tahle holka vypadala, že by mohl být její jazyk malý, takže jsem to musel zkusit.

Ale v okamžiku, kdy se moje rty dotkly jejích, jsem to prostě nemohl udělat. Vypadala rozhozeně. Byla smutná. Na někom citově závislá? Nemám do háje ani tušení. Možná jsem na to prostě jen neměl koule. A možná to, že jsem ji zdálky třikrát do týdne sledoval, mě v tu chvíli paralyzovalo.

Hej, jak se vypínají vlastní myšlenky? Drž už sakra hubu, mozku. A to teď hned!

Můj kamarád Kannon mi podá brko na přední verandě. Je to jediná výhoda spočívající v tom, že máma žije se svým borcem, který obchoduje s drogama. Tráva zadáčo. A protože máme málo jídla, tak nepohrdnu ničím, co se nabízí.

Na stranu naší ulice přejde banda rádoby gangsterů s červenými šátky přes ksicht, pitbuly a velkým kazeťákem, ze kterého se line rap v nasraný španělštině. Psiska štěkají a trhají řetězy. Kannon na ně štěká na oplátku. Je tak vysoký, že by snad hlavou mohl prorazit strop. Popotáhnu a pak podám brko Camilovi.

„Půjčím ti pade, aby sis mohl zavolat.“ Camilo si odkašle. Vypadá jako obr, je opálený a má působivé vousy. Působí jako něčí mexickej fotřík.

„Nepotřebujeme nikomu volat!“ zakřičí moje sestra-dvojče z trávníku vedle nás. Leží obličejem k zemi a vzlyká do žluté trávy. Myslím, že doufá, že ji ostré letní slunce spálí na uhel.

„Jste všichni hluchý, nebo co? Nepřijali mě!“

„Dostaneme ty prachy.“ Ignoruju ji. Musíme zavolat do baletního studia. Via tu už dál nemůže zůstávat. Není to bezpečný.

„Mám tě hrozně ráda, Penne, ale ty jsi děsná osina v zadku.“ Potáhne, vytrhává drny trávy a hází je naším směrem, aniž by zvedla hlavu. Pozdějš mi poděkuje. Až bude slavná a bohatá – můžou být primabaleríny bohatý? – a já tu pořád budu trčet se svými kámoši, hulit a slintat nad blonďatýma holkama v Todos Santos. Možná ani nebudu muset postávat na rohu a dealovat. Mám talent. Na sport a taky na zápasy. Trenér mi říká, že musím jíst víc bílkovin, abych nabral svaly, a víc sacharidů, abych měl nějaký tělesný tuk, ale to nehrozí, protože většina mých peněz okamžitě padne na lístky na bus, kterým jezdí Via na hodiny baletu.

Štípu jí je osobně, protože se fakt bojím, když v tom buse jezdí sama. Zvlášť v zimě, když se brzy stmívá.

„Hele, měl jsem dojem, žes říkal, že je tvoje ségra třída? Tak jak to, že ji nepřijali?“ Kannon zívá a přejede si rukou po dlouhých dredech. Po stranách hlavy má vlasy vyholené a dredy stažené do culíku. Sevřu mu paži tak tvrdě, až se s tichým výkřikem zase zhroutí zpátky do houpacího křesla, svírám mu biceps a dávám mu najevo, aby si ze ségry moc neutahoval.

„Myslím, že by to chtělo malou ukázku. Šup-šup, Vio, ukaž nám, co umíš.“ Cam pustí na mobilu „Milkshake“ od zpěvačky Kelis, napne mezi prsty gumičku, vystřelí ji jejím směrem a trefí ji zezadu do hlavy.

Via přestane vzlykat a rozhostí se smrtelné ticho. Otočím se, trhnu bradou a pak se otočím směrem ke Camilovi a praštím ho pěstí do čelisti. Slyším, jak vyskočila ze svého správného místa a jeho, jak zasténá.

Via se zvedne z trávníku, vběhne do domu a praští za sebou dveřmi. Nejsem si jistej, proč chce sedět v obýváku, když je Rhett doma a remcá, že je unavenej a hladovej. Nejspíš se s ním seštěká a pak přijde zpátky na verandu s ocasem staženýma mezi nohama. Máma je moc sjetá na to, aby do toho zasahovala, a když už by to udělala, tak by se postavila na stranu svýho povedenýho přítele. Dokonce i ve chvíli, kdy si ten debil leští boty Viinými baletními trikoty, které jí kupuje její učitelka. Dělá to často, aby ji vytočil. V takových dnech Via chodí na lekce baletu v rozdrbaných legínách a obnošených tričkách a celou cestu busem brečí. To jsou obvykle ty dny, kdy Rhettovýma spodkama leštím veřejný záchodky v Liberty Parku.

Je to neuvěřitelně terapeutický, fakt.

„Půjč mi pade.“ Nastavím dlaň a otočím se ke Camovi, který mi plácne bankovku do dlaně. Nejdřív sobě a Vie koupím hamburger velký jako moje hlava a potom jí dobiju kredit na mobilu, aby mohla zavolat paní Followhillové.

Štráduju si to ulicí do rychlého občerstvení In-N-Out. Camilo a Kannon se za mnou táhnou jako smrad. Na ulici je to samý popraskaný beton a nástěnné malby mrtvých teenagerů se svatozáří nad hlavou. Dokonce i palmy se tu ohýbají pod břemenem chudoby nad domy, které jsou křivé a žluté jako zkažené zuby.

Ale o dvacet minut pozdějš držím v ruce tašku plnou burgerů a hranolků a ten pocit zadostiučinění je opojný. Via úplně zapomene na svoje zhroucení, až to uvidí. Zatlačím na otevřené dveře do baráku a první věc, kterou uvidím, mě přiměje upustit tašku s jídlem na podlahu.

Mámin přítel drží moji sestru přišpendlenou na gauči, jeho rosolovité břicho se jí tlačí na prsa. Mlátí ji do obličeje, jeho zpocený, chlupatý hrudník se zvedá a ruka se mu napne pokaždé, když udeří. Roztrhaný džíny má rozepnutý a zip stažený úplně dole. Via lapá po dechu a kašle, snaží se dýchat. Bez přemýšlení se k nim vrhnu a odlepím ho od ní. Via má zkrvavený obličej, sípe s chabými protesty a říká mu, že je zatracenej bastard, zatímco on furt řve, že ona je akorát zlodějská děvka. Chytím Rhetta za triko a stáhnu ho z ní. Prudkostí pohybu ztratí rovnováhu a svalí se na podlahu. Udeřím ho tak silně, až se pokojem rozlehne zvuk praskající kosti. Hlava mu poskočí dozadu a zaduní o podlahu. Otočím se k Vie, a všechno, co vidím, je, jak uklouzne po vlastní krvi, když klopýtá ke dveřím. Chytím ji za zápěstí, ale ona sebou cuká, snaží se vyprostit. Něco mezi námi spadne s tichým ťuknutím. Zvednu to a vypadá to jako zub. Ježíši. Do prdele. Bože. Vyrazil jí zub.

„Mrzí mě to,“ řekne a kvůli krvi v puse huhňá. „Omlouvám se, ale už takhle dál nemůžu, Penne.“

„Vio!“ vykřiknu.

„Prosím,“ zakřičí. „Nech mě jít.“

Snažím se běžet za ní, ale uklouznu po krvi, kterou za sebou zanechává jako stopu. Teď ji mám na rukou. Vyhrabu se na nohy a mířím k otevřeným dveřím. Něčí ruka mě strhne zpátky a hodí mě na gauč.

„Ne tak rychle, blbečku. Teď jsi na řadě ty.“

Zavřu oči a nechám to být, protože vím, proč Via musí utéct.

Protože už takhle nemůže dál žít.

Už jsou to tři dny, co Via zdrhla.

Dva a půl od chvíle, kdy se mi podařilo dostat něco do žaludku, aniž bych to hned vyhodil. A pivo Pabst se taky počítá, že jo?

Potom, co ji Rhett zmlátil, protože mu vzala telefon a pokusila se zavolat do Londýna, se nedivím, že se nevrátila. Vím, že je lepší Rhetta zbytečně nedráždit. Via byla většinou ještě opatrnější, protože je holka. Z její strany se jednalo o chvíli slabosti a ta ji stála víc, než byla ochotná zaplatit.

V pátek odpoledne se potloukám před baletním studiem a doufám, že se tu objeví. Možná se schovává u své učitelky. Měl jsem dojem, že jsou si blízké, ale dá se to jen těžko odhadnout, protože Via si vždycky nasadila masku, když nasedla do busu a zamířila do centra Todos Santos. Netuším, co si mám myslet o tom, že se furt neozvala. Říkám si, že pro to musí mít svoje důvody.

V šest začnou z budovy vybíhat holky v růžovém. Poflakuju se u lesklého černého range roveru s rukama v kapsách a čekám na učitelku. Vyjde jako poslední, mává a směje se na bandu studentek. Vedle ní jde další holka. Holka, kterou jsem políbil, abych byl přesný. Holka, kterou jsem posedlej už rok, abych byl naprosto přesnej. Je krásná jako obraz visící v galerii. Ve skutečnosti je smutná, odtažitá, ve stylu: obdivujte mě, ale nedotýkejte se. Vyrazím k nim a potkáme se v půli cesty. Ta holka vytřeští oči a rozhlédne se kolem, aby si ověřila, jestli nás spolu někdo uvidí mluvit. Myslí si, že jsem tu kvůli ní.

„Ahoj.“ Zastrčí si vlasy za uši a vrhne pohled na paní Followhillovou v němém vyjádření přísahám-já-ho-neznám.

„Ahoj.“ Zabiju motýly ve svém břiše, protože teď na to není vhodné místo a určitě ne správná chvíle, a pak se otočím k učitelce. „Madam, moje sestra Via chodí k vám na hodiny baletu. Neviděl jsem ji už tři dny.“

Učitelka se zamračí, jako kdybych jí právě oznámil, že jsem se vysral na kapotu jejího auta. Řekne blondýnce, ať na ni počká uvnitř auta, a pak mě chytne za paži a zamíří se mnou k uličce namáčknuté mezi dvěma budovami. Tam mě donutí sednout si na vysoký schod (co to kurva má jako bejt?) a začne mluvit. „Volám jí pětkrát denně a nechávala jsem jí zprávy,“ zašeptá mi do obličeje. „Chtěla jsem jí říct, že ji přijali na Královskou baletní akademii. Když nedorazil dopis, zavolala jsem tam, abych si to ověřila. Teď už se všechno zařizuje. Jak jsem řekla, nemusíš se bát ohledně nákladů na její studium. Zaplatím to.“

Nosní dírky se mi rozšíří. Tohle byla její budoucnost, a ona teď klidně může ležet někde v příkopu. Zatracená Via. Zatracené všechny hezké, nevyrovnané čtrnáctileté holky.

„No, madam, děkujeme vám za dárek, který si nikdy nebudeme moct převzít, protože ji nemůžeme najít,“ řeknu posměšně. Ale tím my myslím jen sebe. Máma je mimo – nikdy se nenamáhala ani se pokusit přestat fetovat, potom, co do toho před pár lety spadla – a Rhett je nejspíš radostí bez sebe, že má o jeden hladovej krk míň. Když nám zavolal výchovný poradce, tak jsem mu nakecal, že je Via u naší tety, což matka potvrdila, když k nám přišel domů. Máma, s divoce rozcuchanými vlasy a potahující z cigarety, jako kdyby to byla kyslíková maska, se ani nezeptala, jestli je to fakt pravda. Když zavolám poldy, skončíme oba někde u pěstounů. Možná pohromadě, ale spíš ne. To nemůžu dopustit. Nemůžou mě oddělit od Vii.

Paní Followhillová na mě zírá, jako kdyby ji chytl břichabol. Nejspíš si říká, jak se s ní odvažuju takhle mluvit. Obvykle bejvám zdvořilejší. Ale normálně nemusím řešit to, že se pohřešuje moje sestra. Uklízím matčiny zvratky ze stěn a zavírám dveře koupelny za Rhettem, když usne na hajzlu. Nedívám se na dospělé se stejným výrazem úcty jako její dcera.

„Marxi.“ To je všechno, co paní Followhillová řekne.

„Děkuju za pochopení. Mějte se fajn.“ Postavím se a vyrazím směrem k ulici. Chytí mě za paži a stáhne mě zpátky. Otočím se, abych se na ni podíval.

„Moje dcera…“ Olízne si rty, pak zabodne pohled do země a vypadá provinile. Holka se opírá o auťák, zírá na nás a okusuje si nehet na palci. „Moje dcera a Via spolu nevycházely. Snažila jsem se, aby se sblížily, ale čím víc jsem je do toho nutila, tím víc se zdálo, že se nesnáší. Myslím, že mi ten dopis přišel minulý týden. Ale že se někde ztratil. Já dokonce ani nevím, proč ti to říkám.“ Vydechne a potřese hlavou. „Jen mě napadlo… víš, nechci to vědět. Nelíbí se mi už jen to, že mě to vůbec napadlo.“

Ale možná by se nad tím měla zamyslet.

Něco se mi vybaví.

Papír, který muchlala ve své malé pěsti.

Já jí ho vzal.

Roztrhal jsem ho.

Hodil jsem ho do odpaďáku a viděl jsem, jakou jí to udělalo radost.

Vylil jsem ledový čaj na ty roztrhané kousky a modré oči jí zářily nadšením.

Zničil jsem sen své sestry.

To já jsem zodpovědný za celou tuhle noční můru.

V čelisti mi škubne a já udělám krok dozadu. Vrhnu poslední pohled na tu holku, vrývám si její obličej do paměti.

Ukládám ji do archivu: Nepřátelé.

Znovu otevřít: Až budu schopen ji zničit.

„Takže Via s váma není?“ Můj hlas ztvrdne. Jako ocel. Jsem zoufalý. Nemám žádnou moc. Klidně bych rozerval svět na kusy, abych ji našel, ale svět není můj, abych ho zničil. Svět se prostě dál točí pořád stejným tempem, protože co se stane, když děcka jako já a Via zmizí? Ztratíme se jak pára nad hrncem a nikdo si toho ani nevšimne.

Paní Followhillová zavrtí hlavou. Váhá a dotýká se mé paže.

„Hej, proč nejdeš se mnou? Dariu vysadíme doma a my dva ji můžeme jít hledat.“

Daria.

Otočím se na patě a mířím na zastávku, cítím se hloupě, jsem plný nenávisti a podivně živej. Živější než když předtím. Protože chci zabít Dariu. Jakmile jsem ji poprvé uviděl, všechno ostatní šlo stranou. Takže zatímco jsem byl zaneprázdněný tím, že jsem ji zdálky obdivoval, všechno kolem nás lehlo popelem.

Vypadáš, že bys potřebovala dobrého přítele, řekl jsem jí. Byl jsem fakt blbej. V mysli jsem ji povalil na zem a představoval si, jak ji po cestě na autobus zašlapávám do země.

Daria měla pravdu. Byl jsem ubohej. Hloupej. Omámily mě její vlasy a rty a pocit melancholie, který z ní vyzařoval.

Zatímco mířím na zastávku, slyším, jak za mnou paní Followhillová volá moje jméno. Zná mě jménem. Ví, kdo jsem. Zná nás. Nevím, proč mě to rozhodí. Nevím, proč mě kurva štve, že ta holka ví, že jsem chudej.

Naskočím do prvního busu, co kolem projíždí, ani si nejsem jistej, kam mě doveze.

Jen potřebuju být co nejdál od tý holky, když už před sebou utýct nemůžu.

Žár v hrudníku mi plane čím dál tím víc, díra v mém srdci se zvětšuje a v duchu slyším, jak moje babička šeptá.

Smrtka.

Kapitola první

Noc před začátkem posledního ročníku

Jsem tě viděl, jak sedíš na tribuně

Byla jsi tak krásná

A tvoje srdce začalo bít pro kluka

Který by ho nejradši rozdrtil na tisíc kousků

Daria

Když mi bylo skoro osmnáct

Hadí jáma je dneska večer narvaná k prasknutí. Tak je to vždycky, když zápasí Vaughn, a ten zápasí vždycky. Láme nosy skoro stejně dobře jako srdce. A lámání srdcí, jen pro případ, že by vás to zajímalo, je jeho druhý nejoblíbenější koníček. Nejmíň šest holek přestoupilo na jinou soukromou střední, jen aby zabránilo té mizérii, že ho furt budou vídat, jak se producíruje po chodbách, od chvíle, kdy nastoupil na Střední školu Všech svatých. Bude tu studovat ještě další dva roky a rodiče po celém městě zamykají svoje dcery doma a třesou se strachem.

Každý populární kluk ze střední Všech svatých a z konkurenční školy, Las Juntas v San Diegu, zápasí v Hadí jámě. Je to takový jejich rituál. Já tohle nemusím, ale Blythe, Alisha a Esme mě sem dotáhly noc před začátkem posledního ročníku. Jsou zanícenými fanynkami Vaughna. Ten pitomec strávil letní prázdniny v Itálii, kde se věnoval kurzu sochařství, a vrátil se teprve před pár dny, takže teď potřebujou furt očumovat jeho krásnou, lhostejnou tvář.

Pravdou je, že Vaughn je moc krutý na to, aby se zamiloval, pociťoval touhu nebo dokonce aby měl i jen někoho rád. Tohle je ale lekce, za kterou musí holky tvrdě zaplatit. A já si užiju spoustu srandy, až budu předvádět klasiku v podobě, ó-můj-bože-ale-on-za-to-vůbec-nestojí.

Poznámka na okraj? Rozhodně za to stojí.

„Jak může někdo tak krutej vytvářet tak krásný umění? Je tak zatraceně sexy.“ Blythe si žvýká konečky vlasů, zrzavé, jako má Malá mořská víla, a zírá dolů na Vaughna, který přechází po hřišti sem a tam, na jeho štíhlých svalech se napíná odrbané černé tričko.

Legenda praví, že Hadí jáma, opuštěné fotbalové hřiště na okraji města San Diego, dostala svoje jméno podle toho, že hadí pohroma donutila lidi, aby tu přestali pořádat zápasy. Na vybledlých a oprýskaných modrých tribunách se povalují kluci a popíjejí pivo. My, holky, sedíme s nohou přes nohu a pijeme drahé víno z lahve a kouříme elektronický cigarety. Dav lidí ze školy Las Juntas sedí na tribunách naproti nám. Oni rozhodně nenosí oblečení od návrhářů ani neřídí drahá německá auta. Mají vedle sebe poloprázdné lahve tequily a potahují z ručně ubalených cigaret.

„Bože, Blythe, to je hnus, vždyť je teprve ve druháku.“ Alisha, z půlky Afroameričanka, z půlky Nizozemka, naprosto dokonalá, vedle mě předstírá, že zvrací.

„Drž hubu, klidně bys mu utírala zadek, kdyby ti to nabídl. Nepřišlas sem jen tak pro srandu králíkům.“

„S kým vlastně dneska bude zápasit?“ Vyfouknu bublinu ovocné žvýkačky a upravím si na stehnech tmavě zelené sametové šaty. Zářivé blond vlasy mám napůl stažené v černé hedvábné stuze a vypadám, jak kdybych vypadla z Pinterestu. Černé oční linky s ocáskem a matné rudé rty vytvářejí efekt jako z noir filmu.

Já jsem Daria Followhillová.

Kapitánka roztleskávaček.

Bohatá mrcha.

Malá Slečna populární.

Líbím se vám? To máte blbý. Já neletím na kluky. Na muže, to už je jiné…

„To netuším, ale nezávidím mu. Dnešní zápas bude brutální a Vaughn je nejlepší ze všech, takže z toho ten kluk vyvázne jen tak tak.“ Alisha si prohlíží svoje pečlivě upravené nehty.

„Tady přichází oběť,“ zařve někdo o tři řady níž. Všichni si stoupneme a natahujeme krky, abychom se podívali, kterej nešťastník se dneska postaví nechvalně známému Vaughnovi Spencerovi. Postavím se na špičky, jak dav kolem mě propukne v jásot a zvedá pěsti do vzduchu. Pach potu, alkoholu a zaschlé krve z předchozích zápasů se vznáší ve vzduchu jako dusivé mračno. Lidské zoufalství cítím přímo na jazyku.

Uvidím vysokou, dobře stavěnou postavu šourající se k Vaughnovi doprostřed hřiště. Svírá lahev, vypadá to na nějaký alkohol, a jeho tmavě blond vlasy po uši – nebo jsou možná světle hnědé – mu padají do čela. Nevidím jeho tvář, ale to ani nepotřebuju. Má díru v červeném tričku, přesně na místě srdce, a moje ruka samovolně vyjede ke kousku mořského skla na mém krku.

Hlavně neomdli, ty blbko. Máš na sobě fakt krátký šaty.

Za poslední čtyři roky se ze mě stal profík ve vyhýbání se Pennovi Scullymu. Je to hotový zázrak, když uvážíme fakt, že je úspěšným středoškolským fotbalistou a já jsem kapitánka roztleskávaček na konkurenční škole ve stejném kraji. Naše fotbalová družstva proti sobě hrají dvakrát každý rok. Naše týmy se vždycky dostanou do play-off a družstvo Všech svatých pokaždý prohraje.

Nedokázala jsem se mu podívat do očí, potom co se to s Viou tak podělalo. Pokaždé, když jsme hráli proti Las Juntas, jsem buď předstírala, že mám menstruační bolesti, nebo jsem vklouzla do svého auta dřív, než zápas skončil.

„Štípněte mě někdo.“ Blythe vzrušeně tleská rukama. Má na sobě krátké tričko tělové barvy, aby ladilo s jejíma dlouhýma nehtama nalakovanýma nude barvou. „Penn Scully, wide receiver z fotbalovýho družstva Las Juntas, je ten nejžhavější chlap v celý Jižní Kalifornii. Chvilku bych si mu ráda poseděla na obličeji, mimochodem. Dneska večer to bude moje šťastná noc.“

„Podle toho, co jsem slyšela, bys zaparkovala zadek, na cokoliv by pasoval. Ale vzmuž se, protože Vaughn si s jídlem rád hraje.“ Knight, který sedí za mnou, se zachechtá. Obrátím se a povytáhnu obočí. Snažím se předstírat, že mi jen z pohledu na Penna srdce nebuší v hrudníku tak, jako bych byla těsně před infarktem.

Holka, kterou neznám, sedí Knightovi na klíně, očividně se mu snaží pusou vyčistit ucho a ruce má omotané kolem jeho širokých ramen. Ten má líně roztažené nohy a na sobě vintage bundu Gucci a bílé tenisky Air Jordan. Jeho džíny jsou šité na míru a jeho účes stojí víc než moje značková kabelka.

Knight je dokonalý, a nejen že to moc dobře ví, ale klidně by to rozhlašoval i v místním rozhlasu, kdyby mohl. Přimhouřené zelené oči, dolíčky hluboké jako Mariánský příkop, plné červené rty a brada tak ostrá, že by ji mohl používat jako nůž. Jeho kaštanově hnědé vlasy jsou hladší než hedvábí a všechno na něm křičí něco o hédonismu.

Všichni bydlíme ve stejné slepé ulici ve stejné čtvrti a naši rodiče jsou nejlepší přátelé. Knight a Vaughn k sobě mají blízko, jsou prakticky jako bratři, což je divné, protože jsou rozdílní jako voda a oheň. Vaughn je šílený umělec s psychotickými sklony a Knight je přímo prototypem populárního sportovce.

Jeden z nich je jako Střihoruký Edward, druhý jako hezčí dlouho ztracený brácha Zaca Efrona.

„Nebude náhodou tvoje přítelkyně nakrknutá, když domů přitáhneš filcky? Není to zrovna to nejpraktičtější domácí zvířátko na světě,“ zamrkám na něj sladce řasama. Luna není ve skutečnosti jeho přítelkyně, i když by za to dal všechno na světě. To je ten důvod, proč jsem Lunu Rexrothovou nikdy neměla ráda. Je to původní Via. Holka, která ze mě stvořila Hulka. Ta holka, na kterou se Vaughn vždycky usmál a Knight za ní chodil jako psí ocásek. Táta se jednou Luně smál, že je jako sicilská jeptiška. Jednou za rok se jeptišky na Sicílii ukážou veřejnosti, takže je jejich rodiny mohou spatřit a kochat se jejich obličeji, které jim tak hrozně chybí.

„To je prostě Luna. Když se objeví, všechno se zastaví.“

Jo. A já přestávám existovat.

„Hele, radši si ber do pusy nějakýho ochablýho ptáka, Dare.“ Sevře brko mezi zuby, zvedne ruku, aby ho zapálil, a pak mi vyfoukne proud šedého kouře přímo do obličeje.

„To má být nabídka? Jestli jo, tak existuje spousta pilulí, který ti frantíka postaví,“ řeknu vyzývavě.

„Zlato, můj penis je na tebe moc velkej. Jediný pilule budeš potřebovat ty a budou to tři advily, abys rozchodila, že jsem byl v tobě.“

„Ve mně? O tom si můžeš leda nechat zdát, Knighte Cole.“

„Ani náhodou. Sním jen o tom, že mám kolem pasu omotaný Luniny nohy, a zbytek je mládeži nepřístupno. Bez urážky, Tiffanie.“ Pohladí tu holku po zadku rukou, ve které drží zapalovač značky Zippo.

„Jsem Stephanie.“

„Nečepejři se, kočko. Zapomněl jsem, že mi vůbec sedíš na klíně, dokud mi to tady Elsa nepřipomněla.“ Knight ukáže na mě a zasměje se.

„Blbý, že jsi teprve ve druháku a Luna je ve třeťáku. Nikdy s tebou nebude randit.“ Jen ho popichuju. Teda, fakt si nemyslím, že by s ním Luna chtěla chodit, ale ne kvůli tomu, že je mladší. Ona si žije ve svém malém vesmíru. Ona je Slunce a on Země. Pořád bude kolem ní kroužit a pokoušet se k ní aspoň o kousek přiblížit, i když bude riskovat, že ho ten žár spálí na uhel.

Nakloní hlavu ke straně, jeho úsměv je vlčí, jeho zuby dokonce vypadají ostřejší než normálně.

„Ach, kdybys věděla, kolik tvých mazáckých kámošek mělo můj penis v hubě, když byly ve třeťáku, tak by tě z toho klepla pepka.“

Hlasitý výkřik: „A kurva!“ přeruší naše popichování. Dav sebou trhne jako jeden a všichni prudce otočíme hlavy směrem ke hřišti a sledujeme, jak Penn padá na zem na cestě do středu Hadí jámy. Dobrotivý Marxi. Zápas ještě ani nezačal a on už reje hubou v zemi. Vypadá, že je namol. Vaughn ho zabije dřív, než mu vůbec dojde, kam to vlezl.

Obrátím svou pozornost zpátky ke Knightovi: „Hele, musíš říct Vaughnovi, ať tenhle zápas odpíská.“

„Helemese, tady se někomu zapalujou lejtka. Proč bych to měl dělat? To sis dneska vsadila u Guse nebo co?“ Knight ohmatává té holce zadek, ale nijak ho to nevzrušuje. Nikdy ho to nevzrušuje. Zrudnu, tváře mám tak žhavé, až mám pocit, že mi brzy exploduje hlava. Sevřu pěsti podél boků. Nechci, aby dneska v noci Penn skončil ve špitále, i když mě nenávidí a nejspíš by moji starost vůbec neocenil. Vinou se mi zkroutí střeva, když si vybavím ten moment, jak trhá nad odpaďákem dopis o přijetí své sestry na baletní akademii.

„No jasně, viděls mě někdy, že bych dobrovolně mluvila s Gusem? Ale tenhle chudák je úplně namol. Vaughn ho zabije.“

„Je to fotbalista v týmu složeném ze samejch skutečnejch gangsterů. Dokáže se o sebe postarat sám,“ opáčí Knight temně.

Jako začínající quarterback na Střední škole Všech svatých měl Knight určitě to pochybné potěšení hrát proti Scullymu. Říká se, že Penn je nejlepší hráč v kraji. Možná dokonce ve státě. Ředitel Prichard se mu několikrát pokusil nabídnout stýpko, aby mohl hrát za naše školní družstvo, ale naštěstí pro mě je Penn loajální.

„Knighte.“ Hlas se mi zlomí a už se mi nedaří předstírat povznesenost. Teď už se začínám doprošovat. Holka v jeho klíně mě zabíjí pohledem. „Vaughn by se mohl dostat fakt do velkýho průseru, kdyby mu vážně ublížil.“

Jeho výraz se změní ze znuděného na mrzutý. Sundá tu holku ze svého klína a podá jí zbytek brka.

„Nebudu se do toho motat jen proto, že si potřebuješ vrznout, ale půjdu dolů a dohlídnu na ty dva kokoty, ať to nepřeženou.“ Přejede si jazykem po rtech a na okamžik spatřím piercing v jeho jazyku.

Podívám se zpátky na hřiště. Oba kluci už si sundali trička. Knight má pravdu. Penn má fakt daleko do toho hubeného kluka, co mi před čtyřmi lety dal to nejcennější, co měl. Je svalnatý a šlachovitý, majestátní, má asi tak nulové procento tuku v těle a namakané paže. Proužek chlupů mířící do kalhot poukazuje na jeho chloubu a moje kolegyně roztleskávačky vedle mě si toho taky všimly. Vaughn je oproti němu hubenější. Ne že by na tom záleželo. Má trpělivost kočkovité šelmy a nemůžu si pomoct, ale musím ho obdivovat, protože když je ve svém živlu, tak jsem ho viděla, jak zmasakroval kluky třikrát tak velké, aniž by se u toho vůbec zapotil.

Obcházejí se navzájem, tiší, vážní a smrtící. Vaughn má ve tváři nečitelný výraz, ostatně jako vždycky. Je stoicky klidný. Penn vypadá nesoustředěně a na rtech mu pohrává vyšinutý úsměv. Lidi kolem nás zařvou smíchy, když mu lahev proklouzne mezi prsty a dopadne na zem, mě bodne u srdce.

„Zápasí tady často?“ nahodím otázku do pléna.

„Ani náhodou.“ Gus, náš fotbalový kapitán, který sedí dvě řady pod náma, se napije piva. Jeho kámoši vedle něj drží desky s klipsem s napsanými jmény zápasníků. Celou noc se bude sázet na vítěze a někdo pak slízne smetanu. Gus popadne desky s klipsem, strčí si je do své sportovní tašky a pak chytne svoji fotbalovou bundu a dá ji nahoru, aby ji zakryl. Odhaduju, že je furt přesvědčený o tom, jak velké tajemství je to, že tu vede nelegální sázkovou kancelář. Říká se, že se v těch sázkách točí malé jmění a Vaughn – i když nenávidí prachy a všechno, co představují – z toho dostává podíl. Každý ví, co s těma prachama bude dělat. Šetří, aby si mohl otevřít vlastní ateliér, aniž by se dotkl i jen desetníku z prachů svých rodičů.

„Penn není ten týpek, co se vožere a jde se porvat. A to jsem dostkrát pařil s jeho spolužákama. Něco se děje.“ Dopije pivo a promne si ruce.

Něco se děje.

Musím se zbavit toho pocitu viny. Nemůžu za jeho problémy. Jiná holka – odvážná holka – by se mu už postavila čelem a vyříkala si to s ním. Ale já ne. Ví, co jsme ten den provedli a že to vedlo ke zmizení jeho sestry. Nikdy jsem ho nepožádala o odpuštění, protože – buďme upřímní – si ho vážně nezasloužím.

Dech se mi zadrhne v krku, když si měří jeden druhého na poli smrti, jejich těla zrcadlí pohyby toho druhého. Vaughn je první, kdo uhodí Penna do obličeje. Je to tvrdá rána a Pennovi stříká krev z nosu. Lidi křičí a hromadně lapají po dechu.

Penn klopýtne dozadu, směje se a potřese hlavou, jako by to byl on, kdo se vyhnul ráně. Olízne si krev z koutku u horního rtu a vrhne se na Vaughna způsobem, jaký jsem nikdy předtím neviděla.

Jako bengálský tygr.

Málem bych zapomněla, jak rychlý a ladný byl. Je. Stejně jako jeho sestra.

Penn sekne s Vaughnem o zem, zaboří kolena po obou stranách jeho trupu a začne ho hlava nehlava mlátit do obličeje. Někdy se trefí. Někdy mine. Chce se mi zvracet. Dav šílí. Tohle se předtím nikdy nestalo. Vaughn v uplynulých letech zažil pár drsných zápasů, ale nikdy ho nikdo nesrazil na zem. Vaughn je chytrý, takže se nesnaží vykroutit a neplýtvá energií. Učil se ju-jitsu, ale vykopli ho ze tří různých kurzů, protože neposlouchal příkazy lektora.

„Spencer! Spencer! Spencer! Spencer!“ Všichni studenti ze Střední školy Všech svatých skandují z naší strany tribun a házejí prázdné plechovky od piva na postranní čáru. Studenti z Las Juntas, druhé školy, mlčí, ale to není o nic míň zastrašující. Nedávají najevo emoce, ale znám je dost dobře na to, že vím, že v duchu fandí své fotbalové hvězdě.

Vaughn má prasklý ret a monokl kolem oka, když se mu podaří shodit Penna na zem a sednout si na něj, klečí mu na žebrech. Penn neohrabaně odtlačí Vaughna, a než to stihnu postřehnout, tak už znovu vestoje nejistě klopýtají. Vaughn si pohrává s očividně zkárovaným Pennem, ale jeho pěsti jsou přesné a nemilosrdné. Vidím, jak Knight kráčí kolem okraje fotbalového hřiště, prsty si prohrabuje vlasy a přerývavě oddechuje.

„Shrňme si to, V. Ten pitomec je zlitej jako doga a z tebe leje krve jako z vola.“

„Proto ho taky nezabiju, ale jen mu udělím pořádnou lekci. Jednou mi za to poděkuje.“ Vaughn mrkne a vyplivne krvavý flusanec, než znovu začne kroužit kolem Penna. Když se pere, je ve svém živlu.

Vaughn vnějším obloukem kopne Penna do brady. Pennovi z pusy vystříkne proud krve jako voda z hydrantu. Padá, zbitý a zakrvácený, nehýbe se.

Uplyne vteřina.

Pět vteřin.

Deset vteřin.

No tak, vstávej. Vstávej. Vstávej.

Z krku se mi vydere výkřik dřív, než ho dokážu potlačit, a ozvěnou mi zvoní v uších. Blythe, Alisha a Esme mě stáhnou zpátky dolů na tribunu. Koutkem oka zahlédnu Knighta, který mě obejme rukama. Knight si rameny klestí cestu v mumraji, který vypadá jako děsivá pranice mezi studenty obou škol. Dotáhne mě na parkoviště a posadí mě do svého modrého kabrioletu Aston Martin Vanquish Volante. Na zadním sedadle není zrovna moc místa, takže musím sedět rovně jako pravítko a ruce mám přitisknuté k puse, abych se nepozvracela. Otevře lahev vody a podá mi ji. Vezmu si ji, ale ruce se mi třesou moc na to, abych se napila, aniž bych nacákala všude kolem sebe.

„Poblij mi zadní sedačku a je po tobě, Followhillová.“

Pak oběhne kabriolet a skočí na sedadlo řidiče, aniž by se namáhal otevřít dveře a nastoupit jako normální člověk. Jako na zavolanou se u brány v plotu objeví Vaughn a otírá si obličej lemem svého černého trička. Džíny má roztrhané a jako provizorní pásek použil tkaničku ze svých kanad. Knight mu ukáže vztyčený prostředník a túruje motor.

„Jako fakt si myslíš, že tě pustím do auta, když z tebe chčije krev jako z vola?“

Vaughn na něj vrhne bezvýrazný pohled.

„Zklidni hormon, Cole. Já se hodlám vrátit na hřiště a podat si Las Juntas.“

Knight vytáhne obočí tak vysoko, až mu málem zmizí ve vlasech, a nevěřícně na něj třeští oči. „Ty fakt musíš bejt sjetej. Nastup si do auta, vole.“

„Vrhli se na nás na hřišti,“ odsekne Vaughn, jako kdyby to bylo logické vysvětlení pro jeho rozhodnutí. Z vůně trávy a krve dostávám závrať.

„A nakopou ti zadek, když na tvý straně nebudou bojovat fotbalisti. Neudělej žádnou blbost, než se vrátím. Jen potřebuju eskortovat princeznu zpátky do jejího zámku.“

Vaughn zvedne nohu a upraví si lepenku, kterou má vyspravenou rozdrbanou podrážku kanad.

„Dneska večer se to nemělo servat.“ Vyplivne krvavý flusanec na beton.

„Prosím, jen mi řekni, že Scully nezlomil nic jinýho než Dariino prohnilý srdce? Vypadá to, že přece jen má nějaký city.“

Zezadu praštím do Knightova opěradla. Pořád nemůžu pořádně dýchat, ale zoufale lapám po každé informaci o Pennovi.

„Dneska ráno mu zemřela matka.“

Rozhostí se ticho, jen já křičím uvnitř své hlavy, až mi z toho zvoní v uších. Podívám se na Knighta, kterému to přijde jako naprosto reálný vysvětlení, a nepřekvapí mě, když ztuhne uprostřed pohybu.

„Proto začala ta rvačka.“ Vaughn vydechne. „Když byla Daria zaměstnaná tím, jak se tam hroutila – a mimochodem jsi tam fakt udělala slušnou scénu,“ Vaughn mě probodne pohledem, „tak jeden týpek z Las Juntas vlítl na hřiště, odtáhl ho stranou a začal řvát, že se mu ráno předávkovala máma. A zrovna v den jeho osmnáctých narozenin.“

„Vypadni, vole.“ Knightova čelist ochabne a praští do volantu tak silně, že pronikavý zvuk klaksonu zní ve vzduchu ještě hezkých pár vteřin.

Vaughn skloní hlavu.

„A jako další dárek k narozkám ho nevlastní fotřík vykopl z baráku. Hráči z Las Juntas se mě nedotknou. Ušiju to na něj tak, abych měl jistotu, že je v pohodě.“

„Budu tě krejt,“ řekne Knight, i když ví, že je to nebezpečný. Jeho první fotbalový zápas je už za týden a shodou okolností hrajou proti Buldokům z Las Juntas. Klidně mu zlámou hnáty, aniž by přitom hnuli brvou. Ale to mu samozřejmě nemůžu říct.

V loňském roce se tehdejší mazáci vloupali uprostřed noci do školy Las Juntas, ukradli jejich vlajku, vyměnili ji za tu s lebkou a zkříženými hnáty a stožár potřeli vazelínou. Tohle je jejich představa žertíku. Jít tam bez ostatních, dokonce i s Vaughnem po boku, není jen si říkat o problémy, ale přímo se do nich po hlavě vrhat. Ale to je celý Knight. Riskovat je jeho hobby.

„Jenom hodím Dariu domů.“

„Hele, kluci, ať už se děje cokoliv, jdu do toho s váma,“ vydechnu naštvaně. Vím, že nemůžu čelit Pennovi, zvlášť s ohledem na okolnosti. Jsem nejspíš ta poslední osoba na celém širém světě, kterou právě teď chce vidět, protože mu jen připomínám, o co všechno přišel. A pokud se mí nadutí přátelé dozvědí, že jsem se poflakovala s lidma z Las Juntas, potom, co jsem začala zničehonic křičet, jako kdyby mě někdo vraždil, tak si na mně pěkně smlsnou.

Přes to všechno chci vědět, že je v pořádku. A tím myslím, že to chci vidět na vlastní oči.

„Drž hubu,“ okřiknou mě unisono Vaughn i Knight.

Vaughn udělá krok dopředu a stoupne si pod pouliční lampu. Kalné žluté světlo mu ozáří tvář a ukáže, co s jeho obličejem provedl Penn. Kolem obou očí má monokly, rty i obočí má roztržené a na čele pohmožděniny, a ráno to všechno bude ještě mnohem horší. Ještě nikdy ho nikdo takhle nezmlátil.

„Neobtěžuj se, Matko Terezo. Ten pitomec tu nebude dlouho,“ řekne Vaughn.

„Jak to?“ zeptá se Knight.

„Blythe Ortizová ho právě přemluvila, aby s ní šel potom domů. Nejsem si jistej, jak chce ve svým stavu šukat, ale řekl bych, že na to přijdou.“

Oba se temně uchechtnou. Blythe. Proč mě to vůbec nepřekvapuje? Je doslova posedlá chlapama. Ptákama. Obvykle mě netrápí, že Blythe tak šílí po chlapech, protože pak vedle ní vypadám líp, ale to, že hrábne na Penna, je zatraceně špatný, protože on je za a) zjevně těžce zraněný a za b) první kluk, který mě políbil. Což v mém pomateném mozku znamená, že na něj nikdo ze střední Všech svatých nemá co hrabat.

„Je mu osmnáct. Může šukat v jakémkoliv stavu – klidně ve všech padesáti –, i když bude fakticky v kómatu,“ řekne Knight, aniž by hnul brvou. Na chvíli se rozhostí ticho, než dodá: „Gus teď nejspíš pěkně vyšiluje. Vsadil na ten váš zápas hromadu prachů a technicky vzato nevyhrál ani jeden z vás.“ Knight si přejede prsty po bradě v zamyšleném gestu.

„Gus může bejt rád, že má hlavu na krku. Je to vůl a je blbej jak pučtok,“ odpálkuje ho Vaughn suše. „Však on to nějak přežije.“

„Hele, vždyť se s ním paktuješ.“

„Paktuju se s kýmkoliv, s kým můžu vyjebat a mít z toho prachy,“ opáčí Vaughn klidně.

Dívám se na svoje ruce v klíně. Proč se jen cítím tak provinile? Vaughn se sehne a poplácá mě po zádech jako velký bráška, i když je ve skutečnosti o dva roky mladší.

„Nevyšiluj. Scully je tvrďák.“

O ničem nevědí.

Nevědí o Vie ani o Pennovi.

Ani o mém náhrdelníku z mořského skla, ani o zeleném Hulkovi, který žije ve mně.

Pohodím vlasy a usměju se, ale v myšlenkách jsem jinde. Úplně jinde. Knight mě veze domů pod nádhernou oblohou bez hvězd a barva noci je tak jasná, až mě z toho štípe v očích. Měsíc vypadá stejně osamělý a krásný jako vždycky a někde pod ním se Penn sžívá se svojí novou realitou.

Knight zaparkuje a ukáže bradou ke vchodu do našeho domu. Panské sídlo v toskánském stylu má osm ložnic, foyer, vinný sklípek, baletní studio a bazén, který vypadá, jako kdyby se vyléval z útesu kopce, na kterém stojí uzavřená komunita El Dorado. Můj otec investuje a moje máma… no, ona investovala sebe a sbalila správného chlapa.

Je to její bývalý student na střední. Ale to je příběh na jindy.

Knight mi pomůže dojít ke dveřím. Strčí ruku do mé háčkované tašky, vyloví klíče, odemkne dveře a zadá bezpečnostní kód.

„Vypadáš totálně zdrchaně a já nesmyslně provinile. Prosím tě, zkus se dát trochu do kupy a přestat se tvářit jako hromádka neštěstí, než vyjdeme do druhýho patra,“ zadrmolí, přehodí mi paži kolem ramen a táhne mě nahoru po schodech potemnělým foyer. Visí tu obrovský černobílý obraz mé matky, jak předvádí v baletním úboru arabesku a dívá se nahoru. Její elegance dodává královskou atmosféru celému domu.

Není ještě tak pozdě a je klidně možné, že rodiče budou pořád vzhůru. Pokud ne, tak Melody se probudí, až hodiny odbijí půlnoc. Vždycky si nastaví budík, aby se ujistila, že neporuším večerku.

Nepamatuju si, že by mě Knight uložil do postele, ale zjevně to udělal. Pořád mám na sobě šaty a make-up. Čas jako by se zastavil.

Penn Scully je až po uši v problémech.

Zatraceně velkých problémech. Právě přišel o matku a o střechu nad hlavou.

Jen pár kilometrů od něj ležím ve své královsky široké posteli z dovozu, zabalená do značkového povlečení z egyptské bavlny a zírám na stěnu tvořenou akváriem naplněným růžovým šampaňským.

A to moje činy ho dostaly do těch problémů.

Kdyby nebylo mě, tak by tu Via pořád byla. A možná by jeho máma nebyla závislá na cracku nebo tak něco. Zavřu oči a snažím se potlačit pláč. Dal mi to nejcennější, co měl, a já mu za to dala jen srdcebol. Jeho matka zemřela v den jeho narozenin. Cítím bolest smíšenou s určitým zármutkem. Připomíná mi to, že navzdory tomu, že se chovám jako nedotknutelná mrcha, tak jsem pořád schopná se kvůli někomu trápit.

Uslyším zvuk bosých nohou ťapkajících přes chodbu. Poznám Melodyiny tiché kroky a ladné pohyby. Dveře do mého pokoje se se skřípěním otevřou a Melody vejde po špičkách dovnitř. Normálně předstírám, že spím, abych s ní nemusela mluvit. Přestala jsem jí říkat máma a začala ji oslovovat Mel krátce potom, co Via zmizela, ani netuším, proč vlastně. Od té doby si vůbec nerozumíme, a když spolu mluvíme jen my dvě, je to hotové mučení. Jenže teď netuším, jestli můžu předstírat, že už spím.

Melody se nakloní a dá mi pusu na čelo, je to gesto, které dělá každou noc od chvíle, co jsem se narodila. V poslední době se nad mou tváří sklání dost dlouho na to, aby ucítila, jestli jsem pila. Dneska jsem střízlivá, i když bych si nejradši přála, abych nebyla.

„Dobrou noc, broučku. Užili jste si ten film?“

Na okamžik jsem zapomněla na lež, kterou jsem jí řekla, když jsem dneska odcházela z domu.

Odkašlu si, chci říct, že jo, ale pravda se ze mě dere na povrch.

„Viděla jsem Penna Scullyho.“

Ztuhne, pak se shrbí a posadí se na okraj mé postele. Snaží se ovládnout výraz obličeje, ale chvěje se jí spodní ret, vidím to i ve tmě.

„Jak… jak se má?“

„Jeho matka dneska zemřela.“

Jsem šokovaná tím, co jsem vypustila z pusy. Nemluvila jsem o něm… až doteď.

Nikdo neví, co se stalo s Viou a s ním. Nikdy jsem to nikomu neobjasnila. Když na mě Melody tlačila, tak jsem důrazně popřela, že bych o něčem věděla. A myslím, že jsem i sama sebe v určitém slova smyslu přesvědčila, že se to vlastně nikdy nestalo.

A věřila jsem tomu až do dnešního večera.

Složí si hlavu do dlaní a ramena se jí začnou třást. Posadím se a opřu se zády o čalouněné čelo postele, potažené bílým saténem.

„Dneska má narozeniny,“ řekne.

No samozřejmě, že si pamatuje, kdy má Via narozeniny.

„Dneska večer se pral.“

Podívá se na mě. V očích se jí zračí hotová agonie.

„V kavárně Peet’s?“

„V Hadí jámě.“ Obrátím oči v sloup. „No jo, byla jsem tam.“

„Je v pořádku?“ Ani mě nesprdne, že jsem tam šla.

„Netuším. On zrovna není můj kámoš,“ odseknu. Vaughnovi věřím, že by od Penna neodešel, pokud by si nebyl jistý, že je v pohodě. Fyzicky v pohodě. Vaughn nehraje na city. A Blythe? I když se občas tváří, že si chce vylít srdce, nikdy to nedokáže. Bude mu sedět na obličeji dřív, než jí řekne, jak se cítí.

„Co se stalo s jeho matkou?“ zeptá se Mel.

„Říkali, že se předávkovala.“ Přehodím si vlasy přes jedno rameno a začnu si je zaplétat.

Nosní dírky se jí rozšíří, ale pusa se jí sotva pohne. „To je strašný.“

A to jí to nepřijde divný? Pracháči obvykle neumírají na předávkování. Objímají stromy v rehabilitačních centrech v Palm Springs a vrací se odsud o třicet kilo těžší a o třicet táců lehčí. Via v tom uměla chodit. A vždycky jsem si myslela, že Penn prostě nosí odrbané oblečení stejně jako Vaughn. Aby ukázal světu, že mu na prachách nezáleží.

„Každopádně jsem si myslela, že bys to měla vědět, protože jsi měla k Vie blízko.“ I po všech těch letech mě zabíjí jen vyslovit její jméno.

Melody se postaví, rozhlíží se po mé ložnici, jako kdyby něco hledala. Možná hledá Penna. Jenže sbírat lúzry není moje hobby. Luna, moje sousedka, je ta, co obvykle zachraňuje zraněné ptáky, žáby, kočky, toulavé psy a jednou dokonce i jelena. Pokud by byl někdo ochotný propašovat Penna oknem do ložnice, tak by to byla ona. Při jejím štěstí by se do ní na první pohled zabouchnul.

„Ty s ním chceš mluvit nebo tak něco?“ zeptám se. Srdce mi prudce buší. Penn ví, co jsem provedla. Může jí to říct a ona mě bude nenávidět. Možná by to nikdy nepřiznala, ale mohla by to tak cítit. Zatraceně, možná už mě nenávidí. Kdy jsme spolu naposledy mluvily? Myslím, povídaly si tak jako teď?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rozmazlená princezna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.