Tak to bylo tehdy a tam

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Bohuslav Andrš

Tak to bylo tehdy a tam – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Bohuslav Andrš, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-264-3726-0

ISBN e-knihy 978-80-264-3733-8 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-3734-5 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-3732-1 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Několik slov úvodem

Dlouho jsem se rozmýšlel, zda bych se neměl pokusit o vylíčení toho, co jsem prožil v druhé světové válce. Váhal jsem, protože od konce války bylo napsáno a vydáno mnoho knih s válečnou tematikou. Jejich autory byli většinou bývalí vyšší velitelé a méně už velitelé středního, natož nižšího stupně. V jejich líčení vystupovaly pluky, brigády, divize, tankové a armádní sbory, armádní uskupení, štáby, komisaři či politruci a převážně čelní velitelé vyšších hodností. Stejně tak tomu bylo u některých poválečných novodobých historiků. Pokud vůbec se tito autoři zmiňovali o poddůstojnících a řadových vojácích, pak jen zprostředkovaně a zobecněně. Velitelé nižších stupňů a poddůstojníci, kteří válku prožívali v přední linii spolu s řadovými vojáky a bez nichž by tyto útvary byly jen prázdnými pojmy, byli opomíjeni. Jen málo se ví o tom, jak tito vojáci žili a bojovali, co prožívali a co museli protrpět nejen na frontě, ale i po návratu do svých domovů.

Delší dobu po skončení války jsem uchovával záznamy o frontovém životě svém a svých krajanů, ruských Čechů, o jejich vzájemné korespondenci z jedné fronty na druhou, jakož i s domovem. Tyto písemnosti mohly už dříve posloužit k napsání knihy, avšak jejich využití, aniž by byly poplatné politické ideologizaci, nebylo ještě dlouho po válce možné.

V poválečných letech jsem se vícekrát osobně setkával s mnohými bývalými spolubojovníky nejen z řad českých krajanů. Každý z nich přispěl líčením vlastních dlouhých válečných let 1941–1945 strávených na frontách od Baltského k Černému moři. Byli to vojáci 1. čs. armádního sboru, 299. střelecké divize (pro zásluhy v boji označované jako „Charkovská“) 53. armády a jiných armádních uskupení, především pak 1., 2., 3. a 4. ukrajinského frontu. Leccos z jejich paměti vymizelo, vybledlo či zůstalo zamlženo. Na některé válečné prožitky se však rozpomenuli víceméně stejnou měrou. Ani dlouhý čas, který od té doby uplynul, nevymazal z jejich paměti hluboce prožité události. Byly to zážitky radostné i méně radostné, některé humorné, avšak převážně velice smutné a tragické.

K napsání této knihy jsem využil vzpomínky svých bratranců Kratochvílových – Miloslava, Jaroslava a Ludvíka –, dále vzpomínky mých dvou bratrů, Josefa a Miloslava, a v neposlední řadě písemné záznamy mého spolužáka Karla Jersáka. Moje vlastní vzpomínky se vynořují a víří v mé paměti co do obsahu a děje velmi živě. Píšu o nich tak, jak jsem je vnímal ve svých necelých patnácti až devatenácti letech.

Část první

Na černomořském pobřeží Ukrajiny

Česká Alexandrovka

Moji rodiče a prarodiče byli náboženskými exulanty. Dlouhá léta svého exulantského života prožili ve Slezsku, kde v roce 1802 spolu s dalšími exulantskými rody založili městečko Zelów. Odtud v šedesátých a sedmdesátých letech 19. století odcházeli do carského Ruska. Posléze přesídlili do Marienbergu v Chersonské gubernii, kde žili a hospodařili na pozemcích velkostatkáře knížete Gagarina. Byla to obec, kterou původně založili Němci. Po několika letech přesídlili do Čubovky na železniční trati Kyjev – Birzula (později Kotovsk a nyní Podilsk) – Oděsa. V roce 1899 v těch místech založili evangelickou obec s názvem Česká Alexandrovka. Tomu ovšem ještě předcházelo dlouhé putování do hloubi Ruska až k Uralu a na Sibiř. V České Alexandrovce jsem se v roce 1926 narodil jako desátý z dvanácti dětí Viléma Andrše a Ludmily Pluhařové. Rodiče maminky byli rovněž exulanty a žili v Taškentu (Uzbekistán). Na počest jednoho z maminčiných bratrů jsem byl pokřtěn jako Bohuslav. Moji sourozenci a kamarádi mi říkali Bohuslav, Bohouš, Bohun, Bobek, Bobik, zatímco lidé jiných národností – Ukrajinci, Rusové, Němci, Moldavani, včetně jejich dětí – mě nazývali nejčastěji Boguslav, Boguš, Bouš. Nejvíce se mi líbila jména Bohuslav a Boguslav, kterými mne oslovovali všichni učitelé ve škole. Když jsem se dozvěděl, že nedaleko Kyjeva je město Bohuslav (znějící stejně ukrajinsky i rusky – Boguslav), založené v roce 1032, byl jsem na své jméno jak se patří hrdý. Na jižní Ukrajině v kraji poblíž Kotovska jsem žil až do svých necelých osmnácti let.

Některé události, které si pamatuji, pochází z mého raného dětství. U příležitosti v té době největšího svátku, 20. výročí Velké říjnové socialistické revoluce, se na školním dvoře konalo slavnostní shromáždění za účasti agitátorů z okresu. Hovořili o dalších odhalených nepřátelích lidu jako o zrádcích a špionech, obviňovali je ze spiknutí a jiných zločinů a vyzývali vesničany ke schválení jejich odsouzení k trestu smrti zastřelením. Zvedaly se ruce „pro“, nikdo se neodvážil být „proti“. Nechápali to nejen školáci, pionýři a komsomolci, ale ani jejich rodiče a sousedé. Byl jsem ještě „okťabrjonok“, jak se na počest Říjnové revoluce říkalo dětem předškolního věku. Stal jsem se pionýrem a později jsem jako budoucí komsomolec začínal více vnímat dění kolem sebe. A mnohému jsem nemohl rozumět.

V denním tisku a rozhlasu se začala objevovat jména dalších a dalších nově odhalených zrádců a špionů, takzvaných „vragov naroda“ (nepřátel lidu), nejen z řad významných politických činitelů, ale i běžných členů VKS(b)[1] a bezpartijních. Byl rozpoután hrůzostrašný teror. Zemí se valila jedna vlna předem naplánovaných represálií za druhou, včetně nebývale vysokého počtu poprav. Orgánům NKVD byly dány rozsáhlé pravomoci k vraždění zcela nevinných osob. Časově nejkratším, avšak rekordně „nejúrodnějším“ obdobím zdivočelého vraždění bylo období Velkého stalinského teroru v letech 1937–1938.

Byl sváteční den 1. máje 1938. Bočnice ozdobené korby nové kolchozní půldruhatunky byly sklopeny, na její plošině jsem stál v bílé pionýrské košili s rudým galstukem (kravatou). Na blýskavé kovové přezce kravaty se skvěl nápis „Buď gotov“ („Buď připraven“). S hrdostí jsem ukrajinsky deklamoval báseň „Bratyk mij v Červonu armiju pišov…“ („Můj bratříček odešel do Rudé armády…“). Nevěděl jsem, že tehdy z politických důvodů byli muži české, německé a jiných národností povoláváni do Rudé armády jen zcela výjimečně.

V roce 1914 sloužilo v ruské armádě celkem 15 600 ruských Čechů ve věku od 18 do 45 let (státních občanů Ruska). Z tohoto počtu bylo 600 důstojníků a 15 000 poddůstojníků a vojínů. Početní stav Čechů v sovětské armádě před druhou světovou válkou a v jejím průběhu byl podstatně menší. Především proto, že ve dvacátých a třicátých letech byli mladí muži české národnosti z třídních důvodů povoláváni do Rudé armády jen zřídka. A to i v případech, kdy nebyl jejich otec klasifikován jako kulak, nýbrž „jen“ jako „seredňak“.[2] Rovněž ti, jejichž otcové byli z politických důvodů „repressirováni“, nemohli sloužit v armádě. Z alexandrovských Čechů bylo v třicátých letech povoláno do armády jen několik jedinců. Většinou byli zařazováni do pracovních brigád pro výstavbu železničních tratí nebo do jiných polovojenských útvarů.

To se změnilo po přepadení Sovětského svazu fašistickým Německem. Podle prohlášení Stalina děti postižených nemohou nést odpovědnost za své rodiče. Češi byli mobilizováni do sovětské armády a zařazováni i do československé zahraniční armády v SSSR. Bojovali na všech frontách od Baltu až po Černé moře. V nevelké obci Česká Alexandrovka žilo pouze 21 českých rodin, z nich v Rudé armádě sloužilo 29 mužů a dalších 23 mužů včetně čtyř žen sloužilo v 1. čs. armádním sboru. Vzhledem k malému počtu rodin je celkový počet 52 mužů a žen ve zbrani pozoruhodný. Obdobně tomu bylo i v jiných českých komunitách v Rusku, na Ukrajině a v ostatních svazových republikách.

Souhrnné údaje o počtu Čechů žijících na území bývalého carského Ruska a Sovětského svazu se v různých historických pramenech značně liší. Během tří emigračních vln Čechů, opouštějících vlast z náboženských a ekonomických důvodů v 16. až 19. století, vznikla řada vystěhovaleckých komunit – především na území bývalé Volyňské gubernie, kde bylo v předvečer první světové války podle více méně hodnověrných údajů celkem 254 českých obcí, v nichž žilo kolem padesáti tisíc obyvatel. Další komunity byly rozesety podél pobřeží Černého moře, na Krymu, severním Kavkazu, na Sibiři, v širším okolí větších i menších měst jako Kyjev, Lvov, Rovno, Luck, Oděsa, Nikolajev, Melitopol, Simferopol, Novorossijsk, Orenburg, Samara, Saratov, Krasnodar, Stavropol, Omsk, Barnaul či Taškent.

Kromě oslavy 1. máje a třídenních oslav výročí Velké říjnové revoluce byly ostatní svátky pracovními dny. Šlo o různá výročí – jako např. narození a úmrtí Lenina, založení Rudé armády, přijetí tzv. Stalinovy ústavy z roku 1936 či Mezinárodní den žen 8. března. Kolem různých akcí, pořádaných v souvislosti s těmito svátky, a zejména v době zasedání a sjezdů VKS(b) a výkonných výborů sovětů a v době voleb, bylo v tisku plno humbuku. Zpravidla téměř stoprocentní účast ve volbách a stejně tolik odevzdaných hlasů pro kandidáty bloku komunistů a bezpartijních byly vynucenou maškarádou, vydávanou za vysokou uvědomělost sovětských občanů. Nejít k volbám bylo cosi nepředstavitelného. To nikdo nemohl riskovat. O tom, kdo bude „voleným“ zástupcem na nižších a vyšších stupních orgánů státní moci a správy, rozhodovala strana – Všesvazová komunistická strana (bolševiků). Jiná nebyla. Ani nemohla být. Myšlení lidí bylo soustavně zpracováváno polopravdivými, mnohdy lživými zprávami a opakovaným předčítáním úvodníků Pravdy či Izvěstijí v rozhlasu po drátě. Vyjádřeno dnešními slovy: Bylo to dokonalé vymývání mozků. Jednou z osvědčených forem agitace třicátých let byly tzv. sljoty (slety – slavnostní setkání) vzorných vedoucích kolchozních brigád, mechanizátorů, traktoristů, polních čet, dojiček apod. Pořádaly se na různých úrovních – okresů, oblastí či republik. Vedle výměny pracovních zkušeností se vyžadovala kritika a sebekritika, a hlavně jednomyslná podpora strany a vlády.

Těžká celotýdenní robota na kolchozních polích ubírala lidem mnoho sil a ti neměli ani pomyšlení na účast na oficiálních oslavách. Hospody ve vesnicích neexistovaly, vodka se popíjela u pultu v kooperaci – obchodě se smíšeným zbožím –, samohonka doma nebo u sousedů. Elektřina na venkově zavedena nebyla. Občas se promítaly němé filmy s použitím filmového zařízení na ruční dynamo, které přiváželi z města. Školákům se moc líbily filmy o bojích „bělych“ s „krasnymi“, bělogvardějců s rudoarmějci. Při sledování takových filmů, jakmile se objevili jezdci na koních s tasenými šavlemi nad hlavami, z plna hrdla křičeli: „Hurá, hurá, krasnyje!“ Byla to doba propagace různých vzorů a hrdinů mládeže. Především to byli pionýr Pavlik Morozov a komsomolec Pavka Korčagin. A byla to také doba odhalování nepřátel lidu a pořádání monstrózních procesů, časy agitace a vyzývání k bdělosti a ostražitosti před nepřítelem. Tak zvaným nepřítelem lidu se mohl stát každý podle hesla: „Kdo nejde s námi, jde proti nám.“ Každý, kdo byť jen zapochyboval o správnosti stalinské politiky.

V kanceláři kolchozu a na jiných místech visely portréty hrdinů občanské války. Byli ve stejnokrojích s mnoha vyznamenáními na prsou: Vorošilov, Buďonnyj, Tuchačevskij, Jegorov a Bljucher. Mnozí piloti jako například Valerij Čkalov, který se proslavil dálkovými lety z Moskvy do Petropavlovsku na Kamčatce (1936) a z Moskvy do USA (1937). Tři letkyně – Polina Osipenko, Valentina Grizodubova a Marina Raskova –, které dosáhly nového mezinárodního ženského dálkového rekordu, a řada dalších. Zejména mládež je obdivovala. A stejnému obdivu se těšili účastníci slavné Papaninovy výpravy k severnímu pólu v roce 1937 i jejich zachránci, polární letci Vodopjanov, Molokov, Ljapidevskij, Levaněvskij, Kamanin a Kokkinaki.

A najednou byli dosud velmi populární maršálové Sovětského svazu Tuchačevskij, Jegorov, Bljucher, Gamarnik a řada dalších – okolo čtyřiceti tisíc významných vyšších vojenských velitelů – nečekaně prohlášeni za nepřátele lidu. Byli obviněni ze zrady, špionáže, spiknutí a dalších smrtelných hříchů a odsouzeni k trestu smrti zastřelením. Mezi „papaninci“ byl nejmladším a jediným zahraničním účastníkem český letec Březina. Po psychickém a fyzickém mučení byl donucen k přiznání, že prováděl špionáž – byl popraven.

Ideologizace a strach z cizinců

Ke konci třicátých let se životní úroveň obyvatelstva Sovětského svazu ve srovnání s předchozím obdobím poněkud zlepšila. Zdaleka však neodpovídala komunistické propagandě hlásající, že revoluce dala lidu nejen svobodu, nýbrž i hmotné statky a možnost blahobytně a kulturně žít. Oč menší péče byla věnována materiálnímu zabezpečení lidí, o to větší úsilí bylo vyvíjeno k jejich důkladnému ideologickému ovlivnění. Všemu, co psala Pravda a co bylo papouškováno v rozhlase a v jiných ústředních novinách, jako byly Izvěstija, Trud, Komsomolská pravda či Pioněrská pravda, se muselo věřit a považovat to za pravdu pravdoucí. Stejné informace obsahovaly oblastní a okresní noviny, jejichž obsah se přepisoval do stěngazet, tj. nástěnek na úřadech a v institucích. Co je pravda a co lež, to se nedalo nijak rozpoznat. Stokrát opakovaná lež se stávala pravdou. Říká se, že lež má krátké nohy. Snad ano, avšak tam a tehdy institucionalizovaná lež dlouho dusila všechno a všechny.

Všem, a zejména mládeži, bylo od prvních školních let vtloukáno do hlavy, že se narodili a žijí v nejpokrokovější a nejvyspělejší zemi s nejspravedlivějším společenským zřízením. Každý musel vědět – a nesměl o tom pochybovat –, že v Sovětském svazu je to či ono nejlepší, největší, nejpokrokovější, protože to neřekl nikdo jiný než všemohoucí NEJ… Knižně vydané Dějiny VKS(b) se vyznačovaly tím, že zamlčovaly a překrucovaly fakta a události. Podstatné části obsahu schválil a zredigoval osobně Stalin. V textu zdůrazňoval místa a vlastnoručně vpisoval formulace tam, kde se mu glorifikace jeho zásluh jako největšího „vožďa i učiteľa“ („vůdce a učitele“) zdála nedostačující.

Školní prázdniny trvaly vždy tři letní měsíce. Školáci ale ve skutečnosti žádné neměli. Vypomáhali při okopávání a sklízení zemědělských plodin. O Artěku[3] na Krymu, který sloužil především pro děti stranických a státních prominentů, jsme mohli jenom snít. V době školních prázdnin jsme chodili na pole předčítat kolchozníkům nejnovější zprávy z novin. Bylo to zpravidla ve chvílích jejich přestávky na pidobidok – přesnídávku. Nejen českým ženám, které neznaly azbuku, ale i negramotným ukrajinským či ruským, jež se v zimním období učily číst a psát v Likbezu,[4] ale bylo to nedostačující. Vzpomínám si, že to byly zprávy o pracovních závazcích v rámci socialistického soutěžení, a zejména zprávy o neustále nových případech odhalení „vragov naroda i predatělej“ – nepřátel lidu a zrádců. Z vlastních trpkých zkušeností tušily, že není vše tak, jak se líčí v novinách. Vždyť nejedna z nich už delší dobu postrádala svého manžela, bratra či syna, nebo celé rodiny z okruhu svého příbuzenstva. Teprve po válce se dozvěděly, že jejich životy skončily v lágrech Gulagu[5] nebo zastřelením. Ostatní členové jejich rodin byli ve svých právech přinejmenším administrativně i jinak postihováni. Zjara roku 1940 doručil pošťák Eda Kulhavý rodině Andršových v České Alexandrovce pohlednici odeslanou z Oděsy s podpisem: Ludvík K. Byl to jeden ze tří synů mých kmotrů, Marie a Pavla Kratochvílových. Po mém křtu v roce 1926 se rodina Kratochvílových natrvalo vystěhovala do Československa. Nikdo z široce rozvětveného příbuzenstva Kratochvílových v České Alexandrovce netušil, jak se mohl Ludvík objevit na území SSSR. Byla to pro ně mimořádná událost, velké překvapení, ale zároveň se jich zmocnil strach. Jakýkoli styk s cizinci byl v té době v SSSR přinejmenším podezřelý. Veškerá korespondence byla cenzurována. Jednou z podmínek přijetí mého staršího bratra Josefa na pedagogickou školu v Baltě, kromě vyvrácení podezření z písemného styku s cizinou, bylo zřeknutí se otce, zatčeného v době Velkého teroru z let 1937–1938. Naléhali takříkajíc „po dobrém“, aby to učinil, ale Josef se otce nezřekl. Svěřil se s tím mamince. Oba si nevěděli rady a neměli žádného zastání. „Boče, boče můj, to je trápení, to je trápení,“ s pláčem říkávala maminka. Večer před ulehnutím ke spánku se v pokleku s rukama sepnutýma na posteli nahlas modlila. Ulehčilo se jí, když Josefa, jakožto vynikajícího žáka, přece jen přijali. Stejně tak jsme se museli modlit všichni.

Můj spolužák Karel Jersák byl studentem střední technické školy v dřívějším okresním městě Ananjevu. Byl předvolán na oddělení milice k výslechu ohledně svého bratra žijícího v Československu, kterého počátkem dvacátých let odvezl vikář Rudolf Šedý se skupinou dětí na vyučení do Čech. Nejdříve mu kladli běžné otázky (kde se učí, jak se mu líbí studium) a pak následovalo:

„Máte bratra v Československu?“

„Ano, mám.“

„To je tam, kde jsou Škodovy závody?“

„Ano, tam.“

„A dopisujete si se svým bratrem?“

„Ne, odjel do Čech v roce 1923, když jsem se já narodil.“

„Kdy jste se viděli naposledy?“

„Viděl jsem ho jen na rodinné fotografii, na níž jsem i já, v kočárku. Z vyprávění rodičů a starších sourozenců jsem o něm věděl jen tolik, že při loučení nade mnou plakal.“

Byl zbaven funkce předsedy třídy, hrozilo mu vyloučení z výboru komsomolské organizace a vyhazov ze školy. Také jeho staršímu bratrovi Josefovi v roce 1932, kdy přijímali do kursu traktoristů výhradně komsomolce, naléhavě „doporučovali“ zřeknutí se otce coby kulaka.

V bouřlivém toku dní konce třicátých let spěly události rychlým tempem k válce. Zatímco se v různých částech světa bojovalo, Sovětský svaz se na větší válku usilovně připravoval. Měl už za sebou dvě šarvátky u jezera Chasan a na mongolsko-mandžurské hranici u řeky Chalchyn-gol, kde Rudá armáda v letech 1938–1939 po počátečním debaklu nakonec uplatnila svou velkou početní a materiálovou převahu a porazila japonské samuraje. V té době byla mezi mládeží velmi populární nová píseň „Tri tankista, tri vesjolych druga, ekipaž mašiny bojevoj…!“. Školáci snili o tom, že jednou budou také tankisty, jako ti od Chalchyn-golu. Následovalo přepadení Finska (1939–1940) a okupace Polska, Besarábie, severní Bukoviny, Litvy, Lotyšska a Estonska. Dělo se tak pod hesly poskytnutí bratrské pomoci a osvobození na žádost těchto zemí.

Školní prázdniny

Blížil se konec školního roku 1940–1941. Ještě v březnu se zima nechtěla vzdát své vlády. Dlouhé a široké kolchozní lány byly stále ještě pod příkrovem místy tajícího sněhu. Všichni školáci se těšili na nadcházející školní prázdniny, které trvaly vždy od poloviny června do začátku září. V této letní době běželi každé ráno na dvůr před kanceláří kolchozu, kde kolchozní brigadýr mlátil těžkým kladivem do kusu kolejnice zavěšené na silné větvi mohutného kaštanu. Svolával kolchozníky, aby jim oznámil, co a kde bude každý z nich toho dne dělat. Školáci byli zpravidla určení k práci při okopávání, jednocení cukrové řepy, brambor, kukuřice, slunečnice a jiných zemědělských plodin, při sbírání „dolgonosíků“ (rýhonosec řepný) a jiného škodlivého hmyzu, při česání ovoce či vyplavování syslů z nor. Nejvíce se těšili na práce v době žní. Kluci byli ponejvíce určováni k vedení a pohánění koní při orbě, setí, „rozpaškování“ (plečkování), sklizni a svozu obilí.

Občas jsem se spolu se svými kamarády účastnil různých lumpáren. Jednou jsme pomáhali ženám shrabovat suchou pokosenou trávu v hlubokém údolí lesa Karazej. Když ženy uslyšely shora ze stráně naléhavé volání, poslaly mne jako nejmladšího nahoru k volajícímu. Po návratu jsem jim zalhal, že nějaké dítě spadlo do studny. Ženy se polekaly a některé z nich se rozplakaly v tušení, že by mohlo jít o jejich dítě. Lekl jsem se a přiznal, že se jednalo o běžný vzkaz od kolchozního brigadýra, kam se mají odebrat po ukončení práce v lese.

V prvních jarních dnech 1941 probíhaly přípravy k letním vojenským manévrům. Na poli za vesnicí přistávala spojovací letadla. Pod vlivem toho, co denně na vlastní oči viděli a co slyšeli o přípravách k válce, alexandrovští kluci snili o tom, že budou letci nebo námořníky. Snil jsem o tom nejen já, ale i můj velmi nadaný a vnímavý kamarád Váňa, který měl jako sirotek těžký život. Vypadal starší než ostatní spolužáci. Všichni věděli, že jeho příjmení je Jasinčuk, ale kamarádi a spolužáci na něho z legrace či škodolibosti volali „čuk, čuk Jasinčuk“, tak mu zůstala přezdívka Čuk. Ve škole si mezi žáky a učiteli získal respekt tím, že třídnímu učiteli vytknul jeho chování. Stalo se to, když nezvladatelný spolužák Toľka, který měl na pravé ruce mezi palcem a ukazováčkem vytetovanou kotvu, při psaní diktátu vrazil před sebou sedící Emilce Jersákové do zad pero namočené v inkoustu. Tvářil se přitom zcela lhostejně, jako pravý oděský urkahán. Všemi žáky velmi oblíbený třídní Kobelěckij ho chytil za ucho a uštědřil mu mírný políček. Ve třídě to zašumělo. Čuk prudce praštil odklopnou deskou škamen, postavil se a prohlásil, že v sovětské škole jsou tělesné tresty zakázány. Všichni ztichli a napjatě čekali, co bude dál. Učitel odvedl Emilku do sborovny k ošetření. Čuk přistoupil k Toľkovi, uchopil kalamář s inkoustem a vylil mu ho za límec košile. Od té chvíle se Čuk stal v očích svých spolužáků hrdinou.

V půli června škola končila. Ve čtvrtek 19. června nám bylo slavnostně předáno vysvědčení s vyznamenáním, tak zvaná „Pochvaľnaja gramota“. Plni elánu a chuti do života jsme měli v úmyslu přihlásit se do vojenského dělostřeleckého učiliště. Ale k tomu už nedošlo. Za deset dnů nato začaly na naše hlavy padat první bomby a 6. srpna kolem poledne do České Alexandrovky dorazili první vojáci Wehrmachtu.

1/ VKS(b) – Všesvazová komunistická strana (bolševiků) byl mezi lety 1925–1952 oficiální název komunistické strany Sovětského svazu (pozn. redakce).

2/ Seredňak – kategorie „středního rolníka“, zemědělce s držbou půdy přibližně do 20 ha; půdu obdělával sám, resp. se svou rodinou (pozn. redakce).

3/ Artěk – slavný komplex pionýrského tábora na Krymu. Původně ozdravný tábor pro děti s tuberkulózou založený roku 1925 se v následujících desetiletích masivně rozrůstal a na vrcholu své slávy dokázal hostit až 27 tisíc dětí ročně ve více než 150 budovách. Součástí komplexu bylo i kino či velký stadion (pozn. redakce).

4/ Likbez (Likvidacija bezgramotnosti) – Likvidace negramotnosti; zkratka označující oficiální sovětskou státní kampaň hromadného vyučování čtení a psaní negramotných dospělých osob, která byla realizována ve 20. a 30. letech (pozn. redakce).

5/ Gulag (Glavnoje upravlenije ispravitel’no-trudovych lagerej) – Hlavní správa nápravně-pracovních táborů; oddělení sovětské tajné policie zodpovědné za řízení systému nucených prací v Sovětském svazu. V přeneseném významu síť pracovních táborů, která začala být budována pro perzekvované „nepřátele“ bolševického režimu brzy po bolševickém převratu. Odhady počtu lidí, kteří systémem Gulagu prošli, se liší – objevují se nejčastěji v rozmezí 18–28 milionů osob. Během vrcholné fáze bylo v táborech vězněno mezi 10 až 12 miliony osob (konec 30. let, 40. léta, počátek 50. let), mezi lety 1929 a 1953 mohl mít celý komplex na svědomí asi 2,5 až 3 miliony lidských životů. Na konci Stalinovy vlády existovalo na 200 táborů nucených prací (pozn. redakce).

Část druhá

Léta 1941–1943

Začátek války

Informace o dění, které Sověti poskytovali sdělovacím prostředkům, byly mnohdy zkreslené. Vzpomínám si na některé takové případy ze začátku a konce války. Za začátek druhé světové války se všeobecně považuje 1. září 1939 a za její konec 8., resp. 9. květen 1945. Ve skutečnosti válka skončila až porážkou Japonska v půli srpna 1945. Akt podepisování bezpodmínečné kapitulace na palubě amerického křižníku Missouri se konal 2. září 1945 za účasti nejvyšších představitelů spojeneckých vojsk v čele s americkým generálem Douglasem MacArthurem. Velitelem sovětských vojsk nasazených do bojů po vypovězení války Japonsku v letních měsících roku 1945 nebyl jakýsi neznámý plukovník Vasiljev, jak bylo tehdy oficiálně oznámeno, ale bývalý náčelník generálního štábu maršál Vasilevskij, který velel 3. běloruskému frontu a od léta 1945 pak vojskům na Dálném východě. Jeho zjevení se v místech několika zastávek po cestě na Dálný východ k převzetí velení vyvolávalo údiv a nepochopení vojáků. Mnozí maršála Vasilevského znali osobně – a nyní mu museli podávat hlášení jako plukovníku Vasiljevovi. Divili se a nerozuměli této kamufláži. Při podepisování aktu kapitulace na křižníku Missouri pak nezastupoval Sovětský svaz někdo z vyšších velitelů, jako tomu bylo na straně Spojenců po kapitulaci Německa, nýbrž zcela neznámý druhořadý generál Děrevjanko. Bylo to příznačné pro nastávající poválečné vztahy mezi vítěznými velmocemi.

Oficiálním datem začátku války je pátek 1. září 1939, tedy den, kdy Německo přepadlo Polsko. Tehdy ale USA ani Sovětský svaz nebyly ještě ve válce. Pro lid Sovětského svazu, včetně tamních Čechů, trvale žijících v různých končinách jeho rozsáhlého území, začala druhá světová válka až v neděli 22. června 1941. Toho dne, krátce po třetí hodině ranní, fašistické Německo bez vypovězení války zaútočilo. Pro sovětské lidi to bylo cosi neuvěřitelného. Vždyť nedávno se nejvyšší sovětští představitelé objímali s Ribbentropem a Stalin si s nimi připíjel na zdraví Hitlera. Při podepsání paktu o rozdělení Polska v srpnu 1939 Hitler řekl, že Stalin si bezpochyby zasluhuje úcty. Stalin na oplátku ve svém přípitku v noci 24. srpna prohlásil: „Věci se nemají tak, že zde jde o fašismus. Hitler je chlapík. Já vím, jak německý národ miluje svého führera.“

Vrcholem námluv Sovětského svazu s hitlerovským Německem bylo uzavření německo-sovětského paktu o neútočení a smlouvy o rozsáhlé vzájemné výměně zboží. Stalo se tak po německém anšlusu Rakouska a okupaci Československa v druhé půli srpna 1939. Noví spojenci po vzájemné dohodě okupovali Polsko a stanovili oblasti svého vlivu v Evropě. Aby rozdělení Polska proběhlo bez potíží ze strany polských komunistů, prohlásil Stalin komunistickou stranu Polska za stranu provokatérů a špionů. Členové jejího ústředního výboru byli povoláni do Moskvy. Po příletu byli hned na letišti zatčeni a bez soudu a vyšetřování zastřeleni. Po nástupu Hitlera k moci počátkem třicátých let byli Němci fašisty, nepřáteli všech a všeho, spojenci Anglie proti Sovětům. A o pár let později se z nich stali přátelé. Na podzim roku 1939 bylo v novinách a rozhlase plno zpráv o přátelském setkání sovětských a německých vojáků na území poraženého Polska, fotografií ze setkání a prohlášení o zajištění trvalého míru v Evropě. Byla vychvalována statečnost vojáků německého Wehrmachtu v boji proti anglickým a francouzským kapitalistům.

Do Německa směřovaly vlakové soupravy plné surovin, obilí a jiných zemědělských produktů. Odtud se do Sovětského svazu vlaky vracely převážně s výrobky lehkého průmyslu, špendlíky, nitěmi, jehlami a podobným zbožím. Za necelé dva roky po uzavření paktu o neútočení Hitler zahájil bleskovou válku proti svému dosavadnímu spojenci Stalinovi. Vojáci německého Wehrmachtu se v horkém létě 1941 nezadržitelně řítili na východ. Do té doby byl Churchill svoloč, buržoust, štvalo se proti „Anglánům“, a najednou byli Angličané spojenci Sovětů, kteří hlásají: „Smrt německým okupantům!“

Od jara 1940 byl Stalin z různých stran informován o soustřeďování německých vojsk na hranicích Sovětského svazu a o jejich přípravách k útoku. V mnoha hlášeních byly uváděny neustále vzrůstající početní stavy od 80 do 120 divizí i přesné datum zahájení útoku: 20.–22. červen 1941. Hlavními spojenci Německa na východní frontě byli kromě Rumunů Italové (374 000 vojáků, padlo 94 000, v zajetí zemřelo 23 000 vojáků), Maďaři (přes 350 000 vojáků, celkové ztráty kolem 300 000) a Finové (400 000 vojáků, ztráty 55 000). Kromě nich, v menším počtu, to byli ještě Španělé (asi 40–50 000), Holanďané (asi 50 000), Slováci (asi 36 000, z nichž nejméně tři tisíce zahynuly a do zajetí padlo přes 27 000 mužů).

Ze satelitů hitlerovského Německa bylo Slovensko jedním z prvních, který vyhlásil válku Sovětskému svazu. Na rozdíl od Velké Británie, USA a Francie existenci Slovenského státu uznalo Německo ihned po jeho vzniku v roce 1939. Od července 1941 až do září 1944 bojovali Slováci na Ukrajině, Krymu a na severním Kavkazu. Dále bojovali na straně Němců Lotyši (25 tisíc), Vlámové (kolem 23 tisíc), Chorvati (20 tisíc), bosenští muslimové (20 tisíc), Estonci (15 tisíc), Dánové (11 tisíc), Norové (7 tisíc), Francouzi (7 tisíc), Albánci (5 tisíc) a Švédové (4 tisíce). Obranná linie na dřívější západní hranici Sovětského svazu byla po uzavření paktu mezi Němci a Sověty prakticky likvidována a nová linie po obsazení Polska nebyla ještě dobudována. Navíc sovětské divize na hranicích zůstaly bez dělostřelectva, které se v té době zdokonalovalo ve střelbě na vzdálených polygonech. Letci z pohraničních letišť měli nedělní volno. Již prvního dne přepadení Luftwaffe zničila 1 200 bojových letadel, z nich 800 zůstalo v troskách na zemi, aniž by vzlétlo.

O tom, že před čtvrtou hodinou nedělního rána 22. června byla bombardována řada měst, mezi nimi i Kyjev, vesničané nevěděli. Teprve po návratu lidí z bazaru v okresním městě Kotovsk se dozvěděli, že vypukla válka. O dva dny později se Českou Alexandrovkou rozlehlo rychlé vyzvánění na železniční kolejnici, která sloužila mimo jiné jako signalizační zařízení v případě požárů. Kolchozníci přiběhli a shromáždili se ve stínu košatého kaštanu u kanceláře kolchozu. Agitátoři komunistů informovali vesničany o přepadení Sovětského svazu a ujišťovali je, že na sovětském území se válčit nebude a že nepřítel bude v krátké době na hlavu poražen, protože, jak zněla slova jedné z předválečných písní, „Od tajgy do britanskich morej, Krasnaja armija vsjech silněj!“ („Od tajgy po britská moře, ze všech nejsilnější je Rudá armáda!“). A také v duchu další nejnovější populární předválečné písně plné optimismu: „Jesli zavtra vojna, vskolychňotsja strana, ot Moskvy i do Vladivostoka, vskolychňotsja strana, velika i siľna, i vraga razobjom my sžestoka.“ („Kdyby zítra začala válka, celá země se zachvěje od Moskvy až po Vladivostok, zachvěje se země, veliká a mohutná, a nepřítele zničíme tvrdým úderem.“)

Následující dny svědčily však o něčem jiném. Postup německých vojsk na východ byl mimořádně rychlý. Za necelé tři týdny od přepadení SSSR se fronta na některých úsecích posunula od západních hranic do vnitrozemí o stovky kilometrů. Na jihu Ukrajiny, poté co Němci spolu s Rumuny na podzim 1941 dobyli Oděsu, se počátkem jara 1942 prohýbaly železniční koleje vedoucí přes Kotovsk kolem České Alexandrovky pod tíhou německých tanků, děl a jiné vojenské techniky. Vlaky byly plné do půli těla svlečených, opálených vojáků Wehrmachtu, hrajících na foukací harmoniky. Byly to posily vojsk nasazených k rozhodujícím bojům o Krym a dobytí Sevastopolu.

V novinách byly zprávy o velkých ztrátách Němců, uváděly se značné počty zabitých, sestřelených letadel a zničených tanků. O ztrátách Rudé armády se zprávy nezmiňovaly vůbec nebo jen okrajově. Ve skutečnosti její ztráty značně převyšovaly ztráty Němců, o počtech zajatých rudoarmějců ani nemluvě. Teprve půl století po válce byly v Rusku zveřejněny údaje o tom, že převaha Rudé armády ve výzbroji byla v té době obrovská – tanků měla třikrát a letadel dvaapůlkrát více než Němci. Rudá armáda měla celkem 180 divizí, ale jen během prvních tří týdnů války jich 28 ztratila.

Celá Oděská oblast se ocitla ve směru postupu rumunských vojsk a německé 11. armády generálplukovníka rytíře von Schoberta ze skupiny armád Jih polního maršála von Rundstedta. V neděli 29. června dopoledne se nad městem Kotovsk objevilo šest dvoumotorových německých letadel. Cílem náletu byla železniční stanice. Němečtí piloti proletěli nízko nad městem, vše si dobře prohlédli, otočili se a při druhém průletu začali shazovat bomby. Žádné letadlo z našeho alexandrovského ani z jiného letiště proti nim nevzlétlo. Proslýchalo se, že ve městě a jeho okolí nebyla žádná protiletadlová děla.

Následující neděli, týden po prvním náletu, se uskutečnil další. Devítka dvoumotorových bombardérů Heinkel He 111 bez doprovodu stíhaček zaútočila opět na železniční stanici. Palba protiletadlových děl byla bezvýsledná. Tentokrát vzlétla jedna sovětská stíhačka I-16 s tupým nosem, stroj konstruktéra Polikarpova. Když se zezadu přiblížila k německým letadlům, zazněly dvě krátké kulometné dávky. Němec mířil přesně. Stíhačka se zřítila za lesem Karazej.

Mezi obyvatelstvem se neustále šířily zprávy o vysazování německých špionů z letadel. Propukla parašutistická psychóza a špionománie. Objevit se ve městě na ulici v černých brýlích znamenalo riskovat zatčení. Klobouk na hlavě a černé brýle znamenaly, že je to nejspíš inostraněc (cizinec), a tedy nejspíše špion. Hned na tom či na onom místě byly prý spatřeny ve vzduchu padáky s německými parašutisty. Školáci a studenti hlídkovali v noci na koních, vyzbrojeni klacky, provazy a kuchyňskými noži pátrali po vysazených parašutistech. Lidé z měst prchali na venkov. Počátkem července musel kolchoz na požádání vojenských orgánů dát k dispozici několik koňských potahů k odvozu sovětských vojsk. Mezi vozky byli mimo jiné Čuk (Jasinčuk), Milek Hochmanů, můj bratr Josef a jeho spolužák Karel Jersák. Po cestách necestách ujížděli vojáci i civilisté, byla hnána stáda krav a jiných domácích zvířat. Když se objevila letadla německé Luftwaffe, všechny zachvátila panika a strach. Neměli se kde schovat, žádné zákopy ani stavby, široko daleko až k městu Ananjevu se táhla jen bezbřehá zelená pláň. Josef a Karel se po čtrnácti dnech vrátili domů. Čuk a Milek ujížděli s vojáky Rudé armády dále na východ. O něco později se stali řadovými vojáky Rudé armády a Milek padl do zajetí, zatímco Čuk se stal vojákem 1. gardového jezdeckého sboru, který byl v roce 1944 nasazen do bojů vedle 1. čs. armádního sboru na Dukle.

Evakuace

Novinové zprávy přinášely líčení bojů a úspěchů Rudé armády na všech úsecích fronty od Baltického až k Černému moři, ve skutečnosti se však fronta nezadržitelně blížila. Na mnoha místech kopali kolchozníci na dva metry hluboké a přes čtyři metry široké protitankové zákopy. Na počátku července začali přivážet do nemocnice v Kotovsku zraněné rudoarmějce. Úřady vyzývaly obyvatele k evakuaci na východ. Několik alexandrovských rodin této výzvy uposlechlo. Jako první se na cestu do neznáma vydaly obě moje starší sestry s rodinami. Nejstarší sestra Květuška s manželem a čtyřmi dětmi ve velkém obytném přívěsu taženém traktorem. Emilka se svým manželem učitelem a dvouletým synkem i přes viditelné těhotenství jela s jinou skupinou běženců koňským povozem. O pár dní později, v půli července, vyjeli na východ spolu s maminkou všichni ostatní, kromě bratra Miloslava, kterému se doma říkalo zkráceně Milek. Zůstal v obklíčené Oděse, kde studoval na železničním učilišti. Povoz upravený pro jednoho koně byl vrchovatě naložen. Prvním cílem jejich cesty byla česká vesnice Bohemka, vzdálená od České Alexandrovky devadesát kilometrů na východ. Na obrovské kobyle Malvě, z chovu belgických tahounů, trůnila dvanáctiletá Mařenka. Jakmile vyjeli z vesnice, maminka opakovaně volala: „Stůj, bomby padají!“ Kopyta Malvy mocně duněla po udusané cestě a vyvolávala zdání bombardování. Zastavili se a chvíli poslouchali. Bylo ticho. Jelo se dál. Když dorazili do obce Grekovo, spatřili v nevelké výšce trojici třímotorových junkersů. Letěly zpět na svoji základnu kdesi v Rumunsku. Za jedním z nich se táhl pruh šedočerného kouře. Zamával křídly dvěma vpředu letícím strojům a ty mu odpověděly stejným způsobem. Otočkou doleva si letadlo zamířilo, jak se zdálo, na obilné pole. Po chvilce se ale zarylo do příkré, akáty hustě zarostlé kamenité stráně. Přiběhl jsem tam s partou kluků a poprvé spatřil mrtvé německé vojáky. Čtyři piloti, z nichž jeden byl bez hlavy, leželi seřazeni vedle sebe v ohořelých leteckých kombinézách. Zřejmě tam už před námi byli sovětští vojáci z nedalekého letiště.

Z obce Grekovo pokračovala celá rodina v cestě dále na východ. Neustále je předjížděla vojenská auta a koňské povozy týlových útvarů sovětských vojsk. Důstojníci jim říkali, že německé tanky prorazily frontu a jsou již daleko vpředu, že i jim se sotva podaří uniknout z obklíčení. Radili, aby se vrátili domů. Měli štěstí, že jejich varování uposlechli. Rumunská vojska byla v Bohemce, kam měli namířeno, již 4. srpna, tedy o dva dny dříve nežli Němci v České Alexandrovce.

Ve frontovém pásmu

Po návratu z neúspěšné evakuace na konci července 1941 byly v České Alexandrovce početné týlové jednotky Rudé armády. Nálety na nedaleké polní letiště sílily. Linie fronty, táhnoucí se od Baltického moře na jih k Černému moři, se posunula o 350–600 kilometrů dále na východ do vnitrozemí SSSR. Němci už obsadili Litvu, Lotyšsko, Bělorusko a značnou část západní Ukrajiny. Hrozilo nebezpečí průlomu k Leningradu, Smolensku a Kyjevu. Sovětská vojska vyklidila Smolensk a Kišiněv. Němci bombardovali Leningrad a Moskvu. Sověti podnikli noční nálet na Berlín, ale ze 14 dvoumotorových nejnovějších bombardérů Petljakov jich doletělo k cíli jenom pět. Zpět na základnu se vrátily pouze dva značně poškozené stroje. Rudá armáda neustále ustupovala.

Na počátku války byla zřízena hlavní velitelství Severozápadního (maršál Vorošilov), Západního (maršál Timošenko) a Jihozápadního strategického směru (maršál Buďonnyj). Jmenovaní byli staří válečníci z dob občanské války. Protože se však neosvědčili, zanedlouho byli vystřídáni mladšími veliteli. V dalším průběhu války se pojmenování jednotlivých front a jejich velitelů neustále měnilo.

Hřmění od západu sílilo. K České Alexandrovce se rychle blížila fronta. Ve škole uprostřed obce byl divizní polní soud. Jednoho dne k večeru koncem července nařídili naší rodině, abychom šli dovnitř domu. Za chvíli přes náš dvůr vedli vojáci několik vojenských zběhů, byli špinaví, bosí, bez opasků a ruce měli svázané za zády. Vedli je přes naši zahradu k nedalekému lesu. Po chvíli byla slyšet střelba. Za týden se podobná scéna opakovala. Jen s tím rozdílem, že výstřely zazněly mnohem blíže.

Ve středu 6. srpna po deváté hodině palba zesílila a dělostřelecké granáty začaly padat do polí a zahrad naší vesnice. S mým spolužákem Vaňkou jsme se ukryli v okopu vyhloubeném rudoarmějci v našem ovocném sadu. Ostatní moji sourozenci s maminkou se šli schovat do sklepa k naší sestře Květušce. Když střelba poněkud polevila, vylezli jsme oba nahoru a pokrývali okop prkny, slámou a hlínou. Jakmile palba zesílila, opět jsme zalezli do již přikrytého rohu okopu. Měli jsme velký strach a začali se modlit. Vaňka Piť, rodem z velké moldavské obce Lipeckoje, se přitom jakožto pravoslavný opakovaně křižoval. V poledne dělostřelecká a kulometná palba značně zeslábla a nakonec zcela utichla. Zavládlo polední srpnové ticho. Pojednou jsme uslyšeli nějaké halekání a brebentění v cizí chrchlavé řeči. Vylezli jsme z okopu a na dvorku sousední chalupy, šikmo přes ulici, jsme spatřili mnoho postav v šedozelených kalhotách a košilích s vyhrnutými rukávy, bez pokrývek hlavy. Byli to Němci! Vypadali, jako by se vydali na výlet. Chvíli jsme se zdráhali, ale nakonec jsme se osmělili a šli je okukovat. Bylo to pro nás něco neskutečného, poprvé v životě vidět cizí vojáky.

Dosud jsme nejen my věřili tomu, že cizí voják na sovětské území nikdy nevstoupí. Jako pionýři jsme zpívali: „Ně smejut krylja čornyje nad rodinoj lětať, ně smejet vrag prostornyje polja to nam toptať!“ („Nepřipustíme, aby nad naší vlastí létala černá křídla, aby cizácké boty pošlapaly naše široširé lány!“) Skutečnost byla ale zcela jiná. Najednou byli tady! Oproti výstroji a výzbroji rudoarmějců měli jiné, nezvyklé uniformy, zbraně, obuv, a vůbec nám připadali jako bytosti z jiného světa. Vyhrnuté rukávy, uvolněné límečky a celkové vzezření blonďatých mladých lidí působilo dojmem bezstarostnosti. Jako by ani nešlo o válku. Přispíval k tomu též jejich halas a smích, který se rozléhal po vsi. Zvláště nás upoutala slova vyražená na kovových přezkách kožených opasků „Gott mit uns“ a plechová pouzdra válcového tvaru pohupující se na jejich bocích.

„Hele, že to mma…jí asi nně…jakkou tajnou zbraň! Dyť naši nic takovýho nemm…maj, anebo mmaj a my o tom nne…víme,“ prokoktal Vaňka.

Oba jsme se shodli na tom, že to je něco zvláštního, nejspíše tajná zbraň. Nebyla. Později jsme se dozvěděli, že v těch pouzdrech měli plynové masky. Rudoarmějci je měli v látkových brašnách obdélníkového tvaru. Rudoarmějci ustupovali z obranné linie v zástupu přes celou naši vesnici a na její konec doběhl už jen velitel s několika málo vojáky. V předposlední chalupě se rovněž ukryli. Němci všechny zajatce, kromě Židů a komisařů, později zvaných politruci, ihned pouštěli domů. Dle zvláštního „rozkazu o komisařích“ se tito měli bez výjimky považovat za zvláště nebezpečné. Na našem horním konci vesnice byla hromada klád, kam Němci přivedli zajatce, které vytáhli ze slámy ve stodolách a z jiných úkrytů.

Přikázali jim, aby své pušky rozbíjeli údery o klády, a ze všech stran je fotografovali svými aparáty značky Leica. Zajatci je poslechli a ochotně o klády rozbíjeli pažby svých pušek. Byli rádi, že pro ně válka šťastně skončila. Němci se dlouho nezdrželi a odtáhli směrem přes Rozalevku a Fjodorovku dále na východ. Vesničané se vydali do polí hledat zraněné či zabité vojáky. Několik jich našli v posádce – pásech zeleně podél šljachu upravené silnice s postranním příkopem – a na okolních kolchozních polích. Mrtvé pohřbili na místě a raněné naložili na povozy vystlané slámou a odvezli je do sedm kilometrů vzdálené nemocnice v Kotovsku.

Nezapomněli jsme ani na již zmíněné popravené rudoarmějce, vojenské zběhy. Na pokraji nevelké strže byla nedbale zahrabána těla čtyř či pěti vojáků. Na samém okraji lesa byl další, důkladnější hrob. Tam byla popravena první, větší skupina zběhů. Na popravu druhé, menší skupiny už neměli dost času. Hroby jsme odkryli a u některých popravených našli v kapsách gymnasťorek adresy jejich rodin. Napsali jsme jim, kde jsou jejich blízcí pohřbeni.

Po příchodu Němců do České Alexandrovky se vojáci Wehrmachtu ve vsi objevovali jen zřídkakdy. Někdy přijížděli s velkými nákladními auty značky Škoda. Jednou, na dvoře u Pujmonů, vrazili holkám koště do rukou a poručili jim vymetat korbu. Mladý Jarek Pujmonů se přitom s jedním německým vojákem dostal do křížku, chytil ho pod krkem a uštědřil mu facku. Němec zuřil jako pominutý a běžel k druhému autu pro pušku. Snad by ho i zastřelil. Jarek mu ale utekl ke své tetě, kde se ukryl pod žlabem ve chlévě.

V polovině srpna jednoho nedělního odpoledne se na dvorku rodiny Ranšových objevili němečtí letci. Na svého psa volali: „Stalin, komm her!“ Dva z nich mluvili česky a jeden dokonce pěknou učitelskou češtinou. Zřejmě byli oba ze Sudet. Vyptávali se místních starších žen na život za sovětské vlády. Mluvilo se o represáliích, které v třicátých letech postihly jejich muže, a o životě v kolchoze. Utkvěla mi v paměti poznámka česky hovořícího Němce, který se vyjádřil v tom smyslu, že za vlády diktátorů je to všude stejné. Zda měl na mysli též Adolfa Hitlera, či nikoliv, jsem nevěděl.

V této době německá vojska obešla Oděsu ze severu a pronikla k pobřeží Černého moře, odřízla Přímořskou samostatnou armádu od ostatních armád Jižního frontu a blokovala Oděsu. V září německá a rumunská vojska stále ještě dobývala Oděsu, kterou vedle střeleckých divizí tvrdě bránili námořníci Černomořské flotily. Můj bratr Miloslav prožil obranu Oděsy v obklíčení až do konce. Vyprávěl o tom, jak se vrhali do protiútoků v námořnických stejnokrojích, zpod nichž vykukovala modro-bílá pruhovaná trika. Byli mimořádně dobře viditelnými terči a měli zbytečně velké ztráty. Obranné boje v obklíčení trvaly od 13. srpna do 16. října 1941. Po více než dvouměsíčním vzdorování sovětská vojska město vyklidila. V ranních hodinách toho dne odplul jejich poslední transport z oděského přístavu na Krym. Spolu s Němci vstoupila do Oděsy rumunská 4. armáda. V přístavu na hladině prý plavalo tolik mrtvých těl vojáků, že by se po nich dalo přeběhnout z jednoho konce mola na druhý. Z bratrova vyprávění rovněž vím, že Rumuni a Němci měli snad po obsazení města házet židovské děti z břehu do Černého moře. Říkal, že lidé v Oděse tomu věřili jen částečně. Věřili a někdy nevěřili, protože od prvních dnů války byly noviny plné takových zpráv – a jak se později ukázalo, mnohé z nich byly lživé.

Veselejší bylo vyprávění o chování Rumunů. Když vedli větší skupinu zajatých sovětských vojáků po ulicích města, neustále je počítali unu, doi, trei, patru atd. Pokaždé jim několik chybělo, protože co chvíli některý z nich vklouzl do domu či do dvorku. Nerozpakovali se a ihned násilím zařadili do kolony zajatců někoho z přihlížejících na chodníku. Než dovedli zajatce na místo určení, měli mezi nimi skoro polovinu mužů v civilu. To jim ale nevadilo. Aşai – tady je to! A také o tom, jak si vždy chlapci železničního učiliště nechávali dveře v kadibudkách na nádvoří otevřené a při bombardování, které je nečekaně zastihlo, se vrhali ze sedátka s holým zadkem šipkou ven, jako by skákali do vody.

V těchto srpnových a říjnových dnech roku 1941 se kromě dosud vylíčených událostí odehrály též jiné, širšího významu. Tou první byl noční nálet letadel Baltského loďstva na Berlín, jednou z dalších německé nálety na Moskvu a na klerofašistickém Slovensku vytvoření tak zvané Rychlé a Zajišťovací divize, které se zúčastnily bojů proti Sovětům.

Transnistrie

V půli října 1941 bylo rumunskými a německými vojsky dokončeno obsazování rozsáhlého území na jihu Ukrajiny mezi řekami Dněstr a Bug, včetně předválečné Moldavské autonomní sovětské socialistické republiky, Besarábie a významného černomořského přístavu Oděsy. Němci předali toto území do správy svému spojenci ve válce, Rumunsku. Rumuni s téměř čtvrtmilionovou armádou bojovali po boku Němců na Ukrajině, Krymu, na Kubáni a u Stalingradu. Na podzim roku 1944 přešli na stranu Sovětů a zúčastnili se osvobozování Československa. V čele rumunské vlády stál tehdy generál Ion Antonescu. Po celou dobu okupace od srpna 1941 do března 1944 byla na tomto okupovaném území převážně vojska Wehrmachtu, avšak výkon civilní správy příslušel Rumunům. Němci nazývali toto rozsáhlé území Interessengebiet. Rumunští vojáci a četníci se chlubili: „România mare, de la Nistru, până la Bug!“ – „Velké Rumunsko, od Dněstru až po Bug!“ Jejich království se totiž zvětšilo nejen o navrácenou Besarábii, kterou jim v roce 1940 uzmul Sovětský svaz, ale i o území Zadněstří, tedy Transnistrie, jak toto okupované teritorium pojmenovali.

Život v této části Ukrajiny se pod správou Rumunska podstatně změnil. K úplnému rozpadu kolchozního zřízení nedošlo. Kolchoz v obci Česká Alexandrovka byl rozdělen na několik menších celků po deseti hospodářstvích. Každému z těchto relativně samostatných celků byl přidělen ke společnému obhospodařování odpovídající rozsah polností a koní. Jiný dobytek kromě koní kolchoz neměl, protože byl na příkaz úřadů odehnán před postupující frontou, aby posloužil jako zásobárna masa pro ustupující sovětská vojska. Příkaz evakuovat kolchozní dobytek byl ke škodě obyvatel, protože zůstali bez jednoho z důležitých zdrojů obživy. Ještěže lidé tehdy neuposlechli výzvy k pálení dozrávajícího obilí na polích.

Na dokončovací žňové práce v roce 1941 nikdo z okupantů nedohlížel. Rumuni se ještě nestačili ujmout moci a sovětské úřady už neexistovaly. Obilí se rozváželo z mlatu rodinám. V následujícím roce Rumuni zřídili ve městě radnici a v obcích ustanovili starosty a žandary. Dohlíželi na průběh žní a výmlat obilí. Znovu se musely plnit dodávky, tentokráte Rumunsku. Život v obci se částečně vrátil do dob naturálního hospodářství. Nebyly k dostání téměř žádné průmyslové výrobky. Mnoho věcí potřebných k životu si museli vesničané vyrábět sami. Nebývale se rozmohla domácí výroba samohonky. V každé domácnosti se vyráběla z cukrové řepy samohonka, tzv. cujka, která sloužila též jako směnný prostředek či platidlo. Pokud jde o duchovní život, měli se lidé lépe než za sovětské vlády.

O nedělích a svátcích lidé více odpočívali, pravoslavní chodili do kostelů a Češi do shromáždění. Přesto ale nenáviděli Rumuny pro jejich nekulturnost a hrubost v jednání s lidmi. Jejich četníci úřadovali s karabáči nebo klacky v ruce. Lidé z okolních obcí museli pod dohledem rumunských vojáků pracovat na stavbě dálnice vedoucí do Oděsy. Prvního máje roku 1942 si děvčata uvázala na hlavu červené šátky. Rumunům a Němcům to bylo jedno, snad to ani nevnímali jako vyjádření protestu. Ke cti Rumunů je třeba říct, že z území jimi okupovaného nebyli obyvatelé hnáni na práce do Rumunska či do Německa.

Banderovci

Ve válečných letech, a ještě dlouho po válce, řádili zejména na západní Ukrajině (na Sovětským svazem obsazeném území bývalého Polska) banderovci, tj. ozbrojenci Ukrajinské povstalecké armády (UPA). Říkalo se jim tak podle jejich vůdce – Stepana Bandery. Přepadávali vesnice v noci a rabovali. Byli to Ukrajinci, kteří nechtěli cizí, sovětskou nadvládu, ale když viděli, že ani od Němců nelze očekávat svobodu, bojovali také proti nim. V České Alexandrovce jsme žili v neustálém strachu. Organizovali jsme domobranu – vesnice byla rozdělena na více částí po deseti usedlostech a každá z nich měla v noční době své dvoučlenné hlídky vyzbrojené klacky, noži, vidlemi, lopatami apod. V případě nebezpečí měly vyvolat poplach, vzbudit vesničany a společnými silami banderovce zahnat.

Tohoto hlídkování jsem se účastnil spolu se svým spolužákem Vaňkou. Jednou, bylo to v létě 1942, jsme obcházeli náš úsek obce. Po půlnoci jsme měli strach a vylezli na půdu chléva a odtud vykukovali do ulice a naslouchali. Jeden z nás měl spát a druhý hlídat. Jako první jsem tedy zalehl na seno já a Vaňka seděl ve dveřích a hlídal, shlížel dolů do ulice. Po půlnoci jsem pocítil, že mě něco tíží na břiše. Vzbudil jsem se a v měsíčním světle uviděl nad sebou lesknoucí se čepel dýky. Hrozně jsem se polekal, že na mně sedí banderovec. Zařval jsem a vtom se Vaňka začal smát. Pohádali jsme se a do rána už ani jeden z nás neusnul. Z dlouhé chvíle chtěl mne prý postrašit. Za dva dny mi vyprávěl, že se při obědě chlubil tátovi, jak mě vystrašil. Jedli právě mamalyhu[6] s mlékem ze společné mísy dřevěnými lžícemi a starý Piť ho svojí lžící praštil do čela tak silně, že se rozpadla. Mně se to zdálo nedostatečné. Nežaloval jsem a odreagoval se druhého dne využitím fyzické převahy. Na louce za naší zahradou jsem Vaňku přitlačil k zemi tak silně, že mu vytryskly slzy z očí. Prosil o odpuštění. Kamarádství mezi námi tím nijak neutrpělo.

Opět ve frontovém pásmu

Ke konci roku 1943 sovětská vojska osvobodila už značnou část pravobřežní Ukrajiny a její hlavní město Kyjev. Na alexandrovském polním letišti nastal od prvních srpnových dnů naprostý klid. Postup německých vojsk na východ byl natolik rychlý, že využívat toto letiště nepotřebovali. Německý Blitzkrieg pokračoval až do první porážky Wehrmachtu v zimě 1941 pod Moskvou. K opětovnému využití letiště došlo teprve po porážce Němců u Stalingradu, a zejména pak po tankové bitvě v trojúhelníku Kursk–Orel–Belgorod v červenci a srpnu 1943. Alexandrovské letiště znovu ožilo. Pro přísun různého vojenského materiálu, pohonných hmot a bomb Němci zřídili traťovou odbočku vedoucí od železniční stanice Kotovsk k letišti. Při okrajích letiště vybudovali hluboké bunkry, které v zimních měsících i při silnějším mrazivém počasí udržovaly dostatečné teplo. V bunkrech byla kamna, provizorní skříňky, stoly, lavice a palandy. Linie fronty se tehdy táhla od Kyjeva na jihovýchod k Poltavě, dále k Dněpropetrovsku a přes Donbas k Azovskému moři. Na přelomu let 1943 a 1944 se fronta posunula ještě o dalších 80 až 200 km na západ.

V listopadu zakroužily nad Českou Alexandrovkou třímotorové dopravní junkersy, které za sebou táhly velké žluté kluzáky. Z potemnělé oblohy se na zem snášely velké sněhové vločky. Kluzáky se odpoutávaly od junkersů a samostatně pokračovaly v letu na přistání. Jeden z nich se odpoutal příliš brzy a byl takzvaně krátký, než aby mohl doletět přes les a údolí na plochu letiště. Přistál před okrajem lesa v hlubokém sněhu. Parta vesnických kluků tam běžela, ale nedoběhla. Palba Němců, kteří se vysypali z útrob obrovského kluzáku, je zarazila, a tak pelášili rychle pryč. Němci měli jistě už špatné zkušenosti s partyzány.

Z tohoto letiště startovala letadla Luftwaffe až do poloviny března 1944. Téměř každý den museli alexandrovští, spolu s muži z okolních vesnic, zavěšovat bomby pod trup a křídla letadel Ju 87. Po dvou padesátikilogramových bombách pod křídla a jednu o váze 250 kilogramů pod trup. Podvozková kola byla krytá kapotou, nezatahovala se. Za letu vypadala jako obuv zvaná láptě (lýkový střevíc nebo obuv vyrobená z vepřové kůže otočené štětinami navrch). Proto se jim přezdívalo „lápotníky“ – lýkové střevíce. Od časného podzimu 1943 přes celou zimu pracovali muži v blátě, dešti a sněhu, od rána do večera pod dozorem Němců, kteří neustále vyřvávali „Los, los!“ Štuky startovaly také v podvečerních hodinách a vracely se zpět na polní letiště zpravidla až za tmy. Nejdříve byl slyšet hukot letadel a za nějaký čas na temném nebi zazářily zelené světlice. Z letiště jim byly na uvítanou vystřeleny bílé světlice. Vracející se štuky rozsvítily palubní světla a pozemní personál spoře osvětlil přistávací dráhu. Často jsem ve večerních hodinách sledoval, kolik letadel vzlétlo a kolik se jich vracelo. Téměř vždycky několik chybělo. Byla sestřelena nebo byla nucena nouzově přistát. V prostoru u Korsuň-Ševčenkovska se v obklíčení bránila 8. německá armáda. Němci odmítli výzvu ke kapitulaci. Na pomoc jim startovala též letadla z alexandrovského polního letiště. V polovině února 1944 vojska 1. a 2. ukrajinského frontu toto uskupení zničila. Jeho velitel generál Stemmermann padl. Na bojišti zůstalo padesát dva tisíc padlých, jedenáct tisíc německých vojáků a důstojníků bylo zajato. Těchto bojů se okrajově účastnili též vojáci 1. čs. brigády. Tehdy z našeho letiště startovala německá letadla mimo jiné i na toto bojiště.

Jednoho pochmurného dne startovalo spojovací letadlo Fieseler Fi 156 Storch. Nastoupil do něho urostlý německý generál, doprovázený vysokými šaržemi. Po letištní ploše byly nataženy telefonní dráty, které byly v místech startovací dráhy zapuštěny nepříliš hluboko do země. Při startu vysoký podvozek kol zachytil telefonní vedení. Drát několika přihlížejícím chlapcům podtrhl nohy. V jedné ze smyček uvízla moje noha a byl jsem vlečen po zemi. Měl jsem strach, že mne Storch vezme s sebou do vzduchu, drát se však nakonec přetrhl. Němci vyhrožovali, že všechny postřílejí, pokud se nepřizná ten, kdo vytáhl dráty na povrch. Seřadili nás a všichni ze strachu oněměli. Za našimi zády zaburácela dávka ze samopalu. Stalo se to, co nikdo nečekal. Dva chlapci sebou praštili o zem. Ostatní se domnívali, že byli zasaženi. Nebyli. Přiměl je k tomu silný pud sebezáchovy. Vzpamatovali jsme se z úleku, až když nás Němci po krátké poradě mezi sebou s výkřiky „Los, los!“ znovu hnali do práce.

Déle než měsíc působil na alexandrovském letišti Hans Rudel, pilot střemhlavého bombardéru Ju 87 Stuka. Již tehdy měl na svém kontě více než 300 zničených sovětských tanků a větší počet letadel. Jeho letka byla nasazena k zastavení jarní ofenzivy sovětských vojsk 2. a 3. ukrajinského frontu směřující k Dněstru a k osvobození Oděsy. Poloha alexandrovského letiště, odkud Rudel startoval, byla pro ustupující německá vojska velmi výhodná. Za jeho sestřelení byla vypsána odměna ve výši 100 000 rublů. Okupační noviny i moskevské rádio hlásily, že Rudel byl sestřelen a zajat. Nebyla to pravda. I po amputaci nohy bojoval jako pilot až do konce války.

Počátkem března bylo v České Alexandrovce stále častěji slyšet hřmění dělostřelectva od východu. Vojska 2. ukrajinského frontu generála Žukova osvobodila město Pervomajsk a českou vesnici Bohemku necelých sto kilometrů na východ od České Alexandrovky. Kromě ustupujících Němců se v druhé půli března 1944 u nás nečekaně objevili vojáci Ruské osvobozenecké armády (ROA) bojující na straně Němců proti Sovětům. V tomto případě to byly menší kozácké jednotky. Donští a kubáňští kozáci na našem dvorku harcovali na svých koních, radost pohledět! Pestrost jejich uniforem, všelijakých označení a odznaků byla přímo fascinující. Na tradičně modrých kalhotách měli našité lampasy červené, žluté či jiné barvy, blůzy tzv. čerkesky, případně burky (zvláštní pláštěnky), po boku kinžál či zahnutá šavle. Hlavu jim zdobily kubaňky (kožešinové čepice s dýnkem překříženým barevnou šňůrkou) nebo papachy různých tvarů a barev. Na nich vkusné kokardy, u donských kozáků žluto-modro-červené a u kubáňských žluto-zelené.

Byl mezi nimi též asi šestnáctiletý Mišutka, kterého jsme my vesničtí kluci obdivovali nejvíce. Měl na sobě kozácké oblečení upravené na svou menší postavu a na nohou chromované jezdecké boty s ostruhami. Dali jsme se s ním do hovoru a on tvrdil, že pochází z význačného rodu kubáňských kozáků Jelisejevových. Ptali jsme se jej na široká, rovná ramena některých kozáků, zejména velitelů. Prozradil nám, že mají uvnitř burky upevněné ocelové pláty, které chrání ramena před seknutím šavlí. S otevřenou pusou jsme dychtivě naslouchali jeho vyprávění o bojových akcích, kterých se zúčastnil v minulém roce na místech jižní Ukrajiny, jež jsme dobře znali. Nezdálo se, že by se nějak vychloubal před námi, jen o něco málo staršími. Stál přitom u svého pěkně urostlého, osedlaného koně, v pochvě u sedla měl trofejní německý samopal. Jeden z nás okolostojících nahlas zapochyboval o věrohodnosti jeho vyprávění. Byl to Peťka Korňa z kozácké rodiny, která se počátkem třicátých let přistěhovala do naší obce z jižního Ruska. Přidal se k němu koktavý Vaňka Piť, můj soused. Našeho vyprávěče Mišutky se to zřejmě dotklo. Nasadil si na hlavu svoji pěknou kubaňku a vyhrkl ze sebe: „Ně veriš?“ Vyhoupl se do sedla, a než jsme si stačili uvědomit, proč tak najednou, jeho kůň bodnutý ostruhami do boků se vzepjal a chvíli tancoval jako v cirkusu na zadních nohách. Současně zarachotila dávka ze samopalu do vzduchu. Uskočili jsme polekaně stranou a vtom se objevil na dvoře jeho bezprostřední velitel, který ho jaksepatří „vymaťukal“. Na jeho výmluvy nic nedal a šel to ohlásit jejich esaulovi, tj. veliteli v hodnosti majora. Zda a jak byl potrestán, to jsme se už nedozvěděli, protože zakrátko po této události celá jednotka uháněla pryč z naší vesnice směrem k Čubovce, kde byla předem vybudována obranná linie k zastavení náporu sovětských vojsk.

Návrat našich

Byl čtvrtek 30. března 1944 a slunce začínalo stále silněji hřát. V průzračném jarním vzduchu se v dopoledních hodinách objevily na horizontu alexandrovského letiště jednotlivé černé body. Místy ještě ležela téměř ucelená vrstva rychle tajícího sněhu. Mezi rozsáhlými kalužemi vody se na mnoha místech objevily větší plochy svěží zelené trávy. Jarní sluneční paprsky chvílemi prorazily mezi mraky. Na zrcadlící se jiskřivě bílé ploše letiště se černé tečky zvláště výrazně vyjímaly. Za první, velmi dlouhou řadou vyvstávaly další a další řada těchto pohyblivých bodů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tak to bylo tehdy a tam.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.