Příběhy z české vojenské historie

Emil Rozum

Přemysl Otakar II.

(král český, železný a zlatý)

Slavný vojevůdce podcenil vnitřního nepřítele a v bitvě na Moravském poli byl zabit. Podle a zákeřně.

Doba: počátek 13. století

Jméno: Přemysl Otakar II., král český

Národnost: česká

Narozen: (asi) 1233, Městec Králové, Čechy

Zemřel: 1278, Dürnkrut, (česky Suché Kruty, Moravské pole), Dolní Rakousy

Otec: Václav I., král český

Matka: Kunhuta Štaufská

Manželky: Markéta Babenberská, Kunhuta Uherská

Děti: Kunhuta Přemyslovna, Anežka Přemyslovna, Václav II., Mikuláš Opavský

Zajímavosti:

- „Zle, matičko zle, Braniboři zde…“ je nosná myšlenka opery Bedřicha Smetany Braniboři v Čechách. Libretistu Karla Sabinu inspirovaly hrůzné činy vojska braniborského markraběte Oty Braniborského, které po smrti Přemysla Otakara II. okupovalo Čechy.

- Nabalzamované ostatky Přemysla Otakara II. mohly být pohřbeny ve Znojmě až po roce, po uplynutí papežské klatby. Teprve po sedmnácti letech jsou převezeny do Anežského kláštera v Praze. K věčnému odpočinku jsou uloženy od roku 1973 v katedrále sv. Víta.

- Podle jedné z hypotéz je město Jičín pojmenováno na počest manželky Václava II., Jitky (Guty) Habsburské, dcery Rudolfa l., Habsburského. Potvrzuje to i zmínka v zakládací listině Strahovského kláštera.

PŘEMYSLŮV STYL BOJE

Obrněná jízda, vyzbrojená kopími, meči a sekyrami, doprovázená zbrojnoši, převážně rozhodovala o výsledku střetnutí. A „tryskový“ průnik „těžkých pánů“ do nitra nepřítele Přemyslovi přinášel jedno vítězství za druhým.

PAPEŽOVA DVOJÍ TVÁŘ

Rudolf I. Habsburský ve svém nepřátelství jde tak daleko, že zařídil, aby papež Inocenc IV. vyhlásil nad Přemyslovým vojskem klatbu nejvyššího typu – acht. (Na pokyn stejného papeže před lety Přemysl vedl dvě křížové výpravy do pobaltského Pruska).

ZÁVIŠŮV KONEC

Na Hluboké je zpečetěn Závišův osud, před hradem je potupně popraven (1290). Středověkou dřevěnou gilotinou.

Přemysl Otakar II. přišel na svět v době neobvyklého hospodářského růstu Čech, v době objevů ložisek nerostného bohatství země, ať již to bylo stříbro a zlato, nebo jiné kovy (1233). Vzpurným, neústupným samorostem je odmalička. V čele vysoké šlechty se jako patnáctiletý staví do čela vzpoury proti svému otci. Po potlačeném povstání je (sice jen krátkodobě) vězněn v nezáviděníhodném prostředí na hradě Přimda. Rychlý, až raketově je jeho další profesní růst. Ještě než se stává pátým českým králem z rodu Přemyslovců (1251), je jmenován moravským markrabětem (1247), rakouským vévodou (1251) i štýrským vévodou (1251). Později též korutanským vévodou (1269), kraňským markrabětem (1269). Co umožnilo tak rychlý postup? Byla to náhoda? Rozhodně ne. Byly to osobní genové dispozice? Možná, spíše ano. Bylo to jinak. Přemysl volí cestu ctižádostivých sňatků. Není to nic neobvyklého, zvláště u vysoké šlechty. Dvěma sňatky tak pro české království získává (spíše vyžení) území sahající až k Jaderskému moři. Přemysl je zároveň i „ranař“, území, která nevyžení, dobývá silou. Daňové zisky pak používá hlavně pro krytí nemalých armádních výdajů. Nejenže je králem, ale i vrchním velitelem mocného vojska, které nemá v Evropě rovnocenného protivníka.

PŘEMYSLOVY SPANILÉ JÍZDY

1251 – 1255 – 1260

Na severní Železnorudsko, kde knížecí rod Bogenů těží olovo, stříbro a železo, Přemysl směruje jednu ze svých prvních královských „spanilých“ jízd. Od Bogenů požaduje buď placení tučného léna, nebo se situace vyřeší bojem. Bogenové neuváženě volí boj. Vzápětí boj s Bavoráky, vedenými Ottou II., Přemysl vyhrává, a tak se území stává součástí Koruny české (1251). Natrvalo. Nechybí ani dálkové „spanilé jízdy“. Na pokyn papeže Inocence IV. vede dvě křížové výpravy do pobaltského Pruska. Přemyslovy snahy o rozšíření moci do Pobaltí však vycházejí naplano. Na břehu Baltu stačí jen založit hrad Königsberg, (dnes Kaliningrad, v Ruské federaci, 1255). Rovněž vede zdlouhavou válku s uherským králem Bélou lV., kterou vítězně ukončí bitvou u Kressenbrunnu (1260). Mimo „spanilé jízdy“ Přemyslovo vojsko zaměstnávají časté, až pravidelné vpády nejen uherských nájezdníků, ale i Turků, ba i Mongolů na moravské hranici.

PŘEMYSLOVA DOMÁCÍ POLITIKA

1251–1278

V domácí politice Přemysl musí čelit drsným útokům domácí opoziční šlechty, neboť již dávno neplatí, že rozhodnutí panovníka je nezvratné. Velká část šlechty Přemyslovy královské výnosy buď ignoruje, nebo vyvolává proti Přemyslovi povstání. Co ji k tomu vede? Jenom touha po větší a ještě větší moci, neboť moc přináší prospěch, ať již finanční, či materiální. A zmocnit se královské moci je lákavé, neboť král vlastní nejbohatší ložiska nerostů, zvláště zlata a stříbra. Povícero rebelií, šlechtických vzpour proti Přemyslovi provází intriky i vraždy. Situace se vyhrotila zvláště v jižních Čechách, ovládaných mocnými rody Vítkovců a Rožmberků. V této situaci Přemyslovi vyrostl nikoliv oponent, ale přímo zákeřný nepřítel – Záviš z Falkenštejna.

ZÁVIŠ Z FALKENŠTEJNA

1250–1290

Záviš je čelní příslušník opoziční šlechty, která nechce respektovat a také většinou nerespektuje Přemyslův královský majestát. Opozice se snaží o osudu zemí Koruny české rozhodovat sama, případně rozhodnutí královského majestátu přehlížet či sabotovat. V době, kdy král Přemysl čelí četným vpádům uherské jízdy, uvnitř státu mu vyrostl sok s přídomkem z Falkenštejna (1250–1290), jehož rodové sídlo je na hradě Falkenstein v Bavorsku. Záviš králi škodí, kde může, naposledy v Budějovicích. Když Přemyslem založené město už dobře prosperuje, jihočeští Vítkovci, vedeni Závišem, město vyplení. Při stavění kláštera Svatá trnová koruna (dnes Zlatá koruna, 1263) se scénář opakuje – Vítkovci klášter vypalují. Záviš na útěku před spravedlností nachází ochranu u Rudolfa I. Habsburského na jeho hradě Habichtburg (dnes Habsburg ve Švýcarsku). Právě tam Záviše zastihla zpráva o tom, že náhle zemřel Alfonz Moudrý, císař Svaté říše římské. Spolu s Rudolfem pak Záviš na Habichtburgu plánuje další postup v této situaci, kde Rudolf I. chce hrát první roli. Je to ožehavá záležitost, neboť o císařský trůn má zájem nejen Rudolf l., ale i Přemysl. Při vrcholové volbě volitelé – kurfiřti však nestojí o vládu „železné ruky“ Přemysla, císařem Svaté říše římské se stává Rudolf I. Habsburský, celkem bezvýznamný švábský kníže (1273). Podle Přemysla Otakara II. je odveta nutná, rozhoduje se záležitost řešit silou. A tak je vojenské střetnutí s Habsburkem neodvratné.

PRVNÍ STŘET

1276

Přemysl válku s Habsburkem zahajuje dvouměsíčním tažením svého vojska přes Plzeň, Cheb, Bavorsko až k Vídni s vojenskou hotovostí několika desítek tisíc mužů. Rudolf přípravy na válku také nezanedbává, najímá téměř stejně tolik žoldnéřů, co Přemysl. S žoldnéry se pak přeplavuje přes Dunaj a pak ještě přes řeku Moravu. V rovinatém terénu severovýchodně od Vídně obě armády svůj postup zastavují a na dohled se utáboří. Když se již schyluje k bitvě, kdy jsou zálohy a posily na místě a kdy stačí dát jen povel k zahájení bitvy, nastává okamžik, na který Záviš z Falkenštejna v Praze dlouho čeká. V době nepřítomnosti krále vyvolává v Praze proti Přemyslovi stavovské povstání Vítkovců a Rožmberků. Povstalá šlechta pak zbavuje Přemysla královského postavení a jmenuje Záviše králem zemí Koruny české. Po zralé úvaze Přemysl Otakar II. vylučuje boj na dvou frontách, bitvu bez boje vzdává, a odjíždí do Prahy obhájit svůj královský post. Též odjíždí ztrestat viníky. Podmínky příměří, zakotvené později do dokumentu „Vídeňský mír“, už nemohou být pro Přemysla horší. Přemysl ztrácí alpské země a Čechy s Moravou se stávají Rudolfovým lénem, územím, kde Přemyslovi připadla role srovnatelná s rolí oblastního správce. Pro Přemysla, někdejšího pána Evropy, je určitě dost ponižující prohrát bez boje, zvlášť když prohrál s člověkem, který do té doby byl více politik než vojevůdce. Proto je další odveta nutná, a je jen otázkou času, kdy k ní dojde. Povstání v Praze Přemysl hravě potlačuje a vzpurnou šlechtu trestá. Exemplárně. Velitel rožmberské povstalecké větve je pro výstrahu veřejně oběšen, ostatní jsou uvězněni. Záviš z Falkenštejna ještě stačí emigrovat.

DRUHÝ STŘET

26. 08. 1278

Proti Habsburkovi Přemysl Otakar II. vyráží v polovičce července (15. 07.). Po srazu u Brna se svými spojenci z Polska a Braniborska společně obsazují Drosendorf v Dolních Rakousech (18. 07.). Dobýt další postupný cíl – blízký Laa se jim podaří až po dlouhých osmnácti dnech (05. 08.). Zhruba v té době Rudolf I. Habsburský vede své vojsko nikoliv do boje, ale vstříc uherskému vojsku krále Ladislava IV., se kterým se utáboří u Dürnkrutu (česky Suché Kruty, Moravské pole), v Dolních Rakousech (23. 08.). Přemyslovo vojsko k Dürnkrutu dorazilo již dříve, po dobytí Jedenspeigenu (20. 08.). Jaký byl početní stav armád? Habsburkovi se podařilo seskupit silné vojsko s třiceti tisíci muži, složené ze žoldnéřů z mnoha zemí, počínaje Rakouskem, Štýrskem, Kraňskem, též i vojskem salcburského arcibiskupa. (Rudolf I. Habsburský ve svém nepřátelství jde tak daleko, že zařídil, aby papež Inocenc IV. vyhlásil nad Přemyslovým vojskem klatbu nejvyššího typu – acht). Přemyslův sbor s dvaceti pěti tisíci vojáky je početně slabší, jsou „přečíslovaní“. Přemysl má však k vítězství „nakročeno“ víc než jeho soupeř, neboť vojáci jsou secvičenější i zkušenější. Rudolf I. Habsburský však překvapivě volí jinou taktiku útoku než Přemysl, sází na uherské obrněné jezdce, kumány. (A dělá dobře, jak se později ukáže). S ranním rozbřeskem pak uherští obrnění jezdci – kumáni útočí jako první na Přemyslovu sestavu luky a šípy ze všech stran (26. 08.). A není jich málo, kolem pěti tisíc. Ve chvíli, kdy Přemyslovo vojsko začíná početně slábnout, Přemysl přikazuje své těžké jízdě, vedené Milotou z Dědic, zaútočit z prvního sledu do středu Rudolfova seskupení. Zřejmě proto, že tryskový průnik „těžkých pánů“ do nitra nepřítele mu v minulých bojích téměř vždy přinášel vítězství. Tentýž rozkaz vydává i Rudolf pro svou „železnou“ jízdu. Po vyrovnaném střetu těžkooděnců se linie střetu pootočí tak, že Přemyslovi vojáci už nemají v zádech svůj tábor s čekající zálohou, ale řeku Moravu. V ní končí řada Přemyslových vojáků. Utopí se. Ve víru boje pak nastává změna, nečekaná a tragická. V přední linii bojující Milota nařizuje svému roji zastavit útok a přeskupit se k bočnímu střetu. Mnozí, téměř většina Přemyslových vojáků, tento chybný taktický manévr nepochopí a dávají se nesmyslně na útěk. Milotův příkaz nejenže působí zmatek v Přemyslově útočné formaci, ale i usnadňuje uherským obrněným jezdcům snadněji pronikat až k jádru Přemyslova seskupení. Jen několik málo Přemyslových oddílů pak bojiště neopouští, mezi nimi i Přemysl. Úplnou katastrofou pro přemyslovské vojsko je boční útok jízdy Ulricha von Kapellena, při kterém Přemysl Otakar II. padl. A tak je celá bitva po dvou až tříhodinovém klání ztracena. Za jakých okolností Přemysl zemřel? Prameny se různí, Dalimilova kronika uvádí:

„...Avšak o zahynutí krále Otakara nemůžeme pověděti nic určitého, protože jedni tvrdí to, druzí ono, a tak v těchto četných rozporech jde mezi lidem hlas, že zmizel mezi vojskem a již se neobjevil…“

Palacký, náš přední historik, má však jasno, vidí Přemyslův skon v úplně jiném světle. V „Dějinách“ uvádí, že Rudolf najal i žoldnéře, jimž byl rytířský způsob boje zcela cizí, kteří si chtěli s Přemyslem vyřídit staré účty. Podle něj najatá skupina bijců či mstitelů během bitvy pronikla až k Přemyslovi a smyčkou ho strhla z koně. A na zemi ho ubila. (V rytířském souboji by k vraždě nedošlo, neboť bylo zvykem, že poražený urozený nepřítel byl zajat a dál to bylo jen o penězích. O výši výkupného se licitovalo).

DOSLOV

1278–1290

Po bitvě na Moravském poli se českým králem stává nezletilý Václav II., syn Přemysla Otakara II. Protože jako osmiletý ještě není schopen vládnout, nastupuje poručnická vláda braniborského markraběte Oty Braniborského. Záviš se uchyluje do ústraní, na hrad Hradec nad Moravicí na Opavsku, kam nechává tajně dopravit Kunhutu, vdovu po Přemyslu Otakarovi II. Tam spolu uzavírají tajný sňatek. Po krátkém čase se oba spolu s dvanáctiletým Václavem II. vracejí slavnostně do Prahy (1283). Václav II., po odchodu Braniborů už pravomocný král, správu státu svěřuje Závišovi, jmenuje jej nejvyšším hofmistrem v Čechách. Po sňatku Václava II. s Jitkou (Gutou) Habsburskou, dcerou Rudolfa I. Habsburského, dochází v Českém království v politickém dění k převratné změně (1285). Dominantní postavení už nemá Záviš, ale Jitka (Guta), průbojná, neústupná a cílevědomá. Rozhodně nesouhlasí, aby část vybraných daní odcházela do Závišovy soukromé sféry místo do královské pokladny. Je i proti obsazování vrcholových postů ve státě Vítkovci a Rožmberky. S habsburskou důkladností se rozhoduje jednat: „Záviš musí zemřít, a to neprodleně,“ nařizuje. Záviše vyláká do Prahy, údajně na křtiny syna Václava III., a hned po příjezdu jej nechá vsadit do vězení (1289). Vzápětí odbojní Vítkovci a Rožmberkové hrozí vzpourou a opevňují se na svých hradech. Královská rodina pak Záviše nechává vozit spoutaného k branám vzbouřenců a oznamuje jim, že Záviš přijde o hlavu, když nesloží zbraně. Až na Hlubokou skládají zbraně všichni, vzdávají se královské moci. A právě tam, na Hluboké, je zpečetěn Závišův osud. Záviš je na místě potupně popraven (1290). Středověkou dřevěnou gilotinou.

Přemysl Otakar II.

Záviš z Falkenštejna

(podle Svolinského)

Literatura

/1/ František Palacký: Dějiny národu českého v Čechách a na Moravě, díl druhý, Praha 2011

/2/ Helena Kohoutková, Martina Komsová: Dějepis na dlani, Olomouc 2005

/3/ Otakar Dorazil: Světové dějiny v kostce, Praha 1977

/4/ Stanislava Jarolímková: Co v učebnicích nebývá, Praha 2006

/6/ Milan Maralík: Dalimilova kronika, Nakladatelství ELK, Praha 1948

/7/ Zbraslavská kronika, Chronicon aulae reginale, Nakladatelství Svoboda 1975

/8/ Josef Frais: Slavné prohry, slavná vítězství Koruny české, Nakladatelství Československý spisovatel, s.r.o., Praha 2012

Voják Jan Jiskra

(mistr diverzní, záškodnické války)

Dezertovat a přejít bojovat k nepříteli – nic zvláštního. Záleží jen na žoldu. Na výši žoldu.

Doba: počátek 15. století

Jméno: Jan Jiskra

Narozen: (asi) 1410, Brandýs nad Orlicí

Zemřel: (asi) 1468

Zajímavost:

- Minulý režim Jana Jiskru představil jako vojevůdce, který v Horních Uhrách (dnešní Slovensko) se svými lidmi šířil kališnické myšlenky. Nic takového. Už proto, že k šíření kališnických idejí má hodně daleko, neboť je katolíkem. Dokonce jej ocenil i papež zvláštní encyklikou. V reálu jsou Jiskra a jeho lidé jen nájemní žoldnéři, bojují pro toho, kdo zaplatí víc.

BÝVALI ČECHOVÉ STATNÍ JONÁCI…

V době Jana Jiskry mají čeští vojáci skvělou pověst. V povědomí lidí patří mezi nejlepší, nejobávanější bojovníky. Inu, ještě přežívá Žižkova tradice.

KRUTOSTI KRUTÉHO KORVÍNA

Zajatce nechal na místě zmrzačit. Dal jim useknout obě ruce a vypíchnout jedno oko.

SVĚDKEM HRŮZ

Ve vykonstruovaném procesu po rozsudku smrti kat musel při popravě gubernátorova bratra Ladislava Hunyadyho seknout celkem čtyřikrát, aby oddělil hlavu od těla. Po třech ranách se Hunyady z popravčího špalku zvedl a celý zalitý krví se dožadoval odvěkého práva na milost pro odsouzence, nepopraveného první ranou...

JISKRA ZÁŠKODNÍKEM

Ještě v době míru král Jiří z Poděbrad najímá Jana Jiskru, aby v Horních Uhrách, kde vládne Matyáš Korvín, vedl proti uherské armádě diverzní, záškodnickou válku. (Za splnění obdobných úkolů Hitler vojáky skokově povyšoval a uděloval jim Rytířský kříž s dubovými ratolestmi.)

Jan Jiskra z Brandýsa se narodil ve šlechtické rodině kolem roku 1400, snad ještě dříve. Nejprve slouží jako obránce katolické Plzně proti husitům (1434), též v posádce královského hradu Karlštejn. Pak odchází sloužit císaři, „šelmě ryšavé“, Zikmundovi Lucemburskému.

JISKRA POSILUJE CÍSAŘSKÉ VOJSKO

1435–1437

Po dobu panování císaře Zikmunda každý větší bojový střet císařské armády až na malé výjimky končí buď prohrou nebo separátním mírem. Největším nepřítelem jsou už tradičně početně silnější a disciplinovanější Turci. Jejich vstupní branou do Zikmundovy říše jsou většinou Horní Uhry. Není se co divit, že v této situaci císař Zikmund nabídl (rok pře svou smrtí) Jiskrovi práci. Pověřil ho sestavením a vedením nové, spolehlivé armády odvážných bojovníků, schopných čelit v Horních Uhrách turecké hrozbě. Proč právě Jan Jiskra získal tento post? Snad proto, že vojáci z Čech mají skvělou pověst, lidé je stále řadí mezi nejlepší a nejobávanější bojovníky světa. Inu, ještě přežívá Žižkova tradice. V Horních Uhrách (dnešní Slovensko), kam se neprodleně uchýlil, se mu vojáci hlásili sami. Český letopisec o tom píše:

„...Jelo tam mnoho služebných lidí a jezdcov, komuž se chtělo slúžiti i války vést...“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběhy z české vojenské historie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.