Přeložila:

JIŘINA STÁRKOVÁ

Ava Miles: Slavnostní otevření

Vydání první

Copyright © 2013 by Ava Miles

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2454. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Grand Opening vydaného

v roce 2013

Český překlad © 2021 Jiřina Stárková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2021 Martina Černá

Přebal a vazba © 2021 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1650-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1651-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

AVA MILES

SLAVNOSTNÍ

OTEVŘENÍ

Dare Valley (3)

Věnování

Mým rodičům Mikeovi a Julii za to, že mi dali život, vodili mě do knihovny, nehledě na peněžní tíseň mi dovolili kupovat knihy, poskytovali mi lekce života a pomáhali mi postavit se na vlastní nohy. Oba vás moc a moc miluju.

A svému božskému doprovodu, který má jedinečný smysl pro humor a často a nahlas mě dokáže rozesmát.

Poděkování

Za požehnanou pomoc, již mi přispívají na mé spisovatelské cestě, patří dík:

Pozemským andělům z Týmu Ava včetně mojí neuvěřitelné asistentky Maggie Mae Gallagherové; mé editorce, úžasné a chápající Angele Polidorové; Gregorymu Stewartovi za aktualizovanou mapu Dare Valley, za logo Nesojuj se mnou na můj batůžek a za obrovskou podporu při stovkách dalších věcí; vydavatelství Killion Group za obálku; mojí redaktorce Helen Hester-Ossové; a Bemis Promotions za neustálé vylepšování mých webových stránek.

Své bývalé literární agentce Jennifer Schoberové a její přízni příběhu Peg a Maca.

Mojí sestře Tabitě a mému švagrovi Markovi za jejich nedocenitelnou pomoc při pokerových scénách. Těším se, až tě uvidím s tím zlatým náramkem, Marku.

Mojí tetě Janie a strýčkovi Alanovi za profesionální rady ohledně všeho, co se týká policejních orgánů.

T. F. – ty víš proč.

Mým čtenářům, jejichž láska a podpora mě ohromily a zahanbily.

Závěrem třeba poznamenat, že v zájmu celého příběhu jsem si při rekonstrukci a otevření hotelu trochu pohrála s časem. Právě to je na psaní románů fantastické. Přeju dobrou zábavu.

Mapa Dare Valley

Kapitola 1

Zástupkyně šerifa Peggy McBrideová nedbala na to, co tradiční moudrost říká o mužích, mase a ohni. Grilování pod širým nebem vymyslely ženy.

Jednou jedna máma přišla na to rozdělat oheň na zahradě a hodila na gril maso. Kde jinde by její děti mohly pobíhat s ostatními ratolestmi a ječet jako sirény, zatímco si matky povídají a užívají si dospělácké pití a dobré jídlo?

K tomu fakt, že nemusíte být vyparádění jako na oficiálním večírku pod střechou – a zahradní grilování patří k nejmilejší Peggyině zábavě. Škoda že teď bydlí ve Skalnatých horách v Coloradu, jinak by se jmenované kratochvíli věnovala celý rok.

„Mami, proč jsem si nemohl vzít s sebou ten nový baseballový míček?“

„Přece nechceme, aby to odneslo další okno, co myslíš?“

Její sedmiletý syn se umíněně zakabonil – bezmála stejně, jako to umí ona. „Jejda, mami, to byla nehoda. Namouduši! Strýček Tanner tvrdí, že se to stává, když se učíš hrát baseball.“

Bratr bývá obvykle na její straně. Zamračila se. Třeba ji tentokrát podpoří jeho manželka Meredith.

„Tak si hraj s míčkem u něj, ne u Jill.“ Doufala, že si nepostěžuje Jill. Mereditina sestra Keitha ukrutně rozmazluje. Peggy je nadšená, že prostřednictvím Tannera získala rozvětvenou rodinu, jen by si přála, aby byla Jill ukázněnější. Koneckonců se jí za pár měsíců mají narodit dvojčata. Možná bude vůči podobným skopičinám nekompromisní její manžel Brian.

„Ale, mami…“

Odblokovala kňourání. Když dovede ignorovat hartusení a nadávky podezřelého, pak dokáže vypnout i skuhrání vlastního syna. Letní prázdniny začaly před necelým měsícem a stížnosti typu Já se tak strašně nudím, mami, jí šly silně na nervy. Naštěstí se už z větší části přes pocit provinění přenesla.

Jako svobodná matka nemá s kým co sdílet.

Keith ji zatahal za tričko, což ji zaskočilo. Uchopila koláč o něco pevněji. Kráčet po chodníku na malém městě v ní vyvolávalo nevýslovné rozpaky. Nevypadá jako členka z městského uvítacího sboru? Ještě že se dá koupit hotový dortový korpus. Stačí do něj nalít kondenzované mléko s citronovou šťávou, nechat ho zmrazit – a čáry máry fuk, máte citronový koláč. Keith se po něm může utlouct.

Symfonie hořekování jí způsobila tik v jednom víčku. „To stačí, prosím. Dneska si to jaksepatří užijeme. Jill a Brian vědí, jak uspořádat mejdan.“

„Mně se líbí, jak se teď Jill jmenuje: McConnellová. Tanner říká, že je jako on, ‚Mc‘.“

To je jejímu bratrovi podobné. McBride a McConnell. Jako by ti dva byli potomky irských přistěhovalců.

„Bude tam i děda Hale?“

Usmála se. Jillin a Mereditin dědeček se chová ke Keithovi jako k vlastnímu vnukovi. Hrají spolu dámu a chodí na zmrzlinu. A Peggy to moc těší.

„Ano, Arthur tam bude.“

„A co pan Maven?“

Sevřela rty do tenké linky a natěšení na grilování z ní vyprchalo. Odpověď zní ano. Jillin nadřízený tam pravděpodobně bude taky. Je to Peggyin úhlavní nepřítel – hráč pokeru a pochybný stavitel hotelů v jednom přezdívaný Maverick –, který však neúnavně provokuje její ženskou podstatu. Pokusila se mu zabránit v přestavbě místního hotelu v luxusní pokerové útočiště – a prohrála. On si to vzal osobně. Kdo by mu to mohl mít za zlé? Od okamžiku, kdy městská rada před šesti měsíci schválila jeho projekt, jeden druhého okázale ignorují. Po pravdě je velmi pozoruhodné, že se jí podařilo neztratit s ním jediné slovo, ačkoli pro něj pracuje její přítelkyně Jill. Maven se tady motá bezmála denně a vzbuzuje v ní pocit viny… a zároveň ještě něčeho jiného, toužebného.

„Ano, i on tam nejspíš bude.“

„Tak fajn,“ zabručel Keith a nakopl kamínek na chodníku.

Skutečně se cítila provinile. Keith má Mavena velice rád a Peggyina studená válka s ním ho mate. Její syn je vůči ní loajální, nicméně nechápe, proč se k jeho „kámošovi“ chová tak odmítavě.

Jak mu to má vysvětlit? Bylo nesmírně těžké objasnit, proč se s jeho tátou rozešla a proč si Frank nepamatuje datum Keithových narozenin.

„Budou tam i jiné děti, se kterými si budeš moct hrát. To se ti přece bude líbit, ne?“

Zvedl klacek a hodil ho přes ulici. Jasně. „Protože nikdy nebudu mít vlastního bratříčka nebo sestřičku. To není fér. Proč nemůžeš přinést domů nějaké dítě, na které při práci narazíš?“

Znovu dostala tik do víčka. „Protože je to nezákonné, Keithe. Už jsme si o tom povídali. Pro mě jsi ten nejdůležitější člen mojí rodiny.“

„Já bych ti pomáhal, mami, vážně.“

Nebyla hloupá, aby nepostřehla začátek jejich obvyklého rozhovoru v duchu: Když nemůžu mít sourozence, můžu mít aspoň štěně?

Ten kluk je mazaný. Stejně prohnaně jedná Peggy se všemi podezřelými. Keith má v sobě pověstné geny McBrideových. A ona je na to hrdá.

Kromě okamžiků, kdy z toho vyšiluje.

„Jestli s tím nepřestaneš, Keithe, vrátíme se domů.“

„Ale to by se ten koláč roztekl.“ Ukázal na její výtvor a bojovně vysunul bradu. „Vidíš? Už je tam kondenforum.“

„Kondenzace,“ opravila ho automaticky. Při hlasitém cvakání podpatků nastražila uši. Kdo si proboha vzal na grilování vysoké podpatky? Někdo, kdo usiluje o pánskou pozornost. Jenže to klapání znělo nějak divně… Spíš jako koňské podkovy. Ohlédla se a strnula.

Za nimi si vykračoval monstrózní los.

Málem upustila koláč. Žádná ze zkušeností policistky ji na tenhle severský výjev nepřipravila. Bůh si během týdne tvoření nejspíš vzal na den dovolenou. Protože tohle byl určitě ten nejohavnější a nejpodivnější tvor v říši zvířat. Vypadal jako přerostlý bizon včetně velkého hrbu a tváře ve tvaru srdce. Kráčel na vřetenovitých nohách, které vypadaly příliš tenké na to, aby unesly olbřímí tělo, a velká protažená hlava se mu kývala nahoru a dolů. A s tou záplavou jakoby prašivé srsti by mu neuškodila návštěva u holiče.

Strašidelné hnědé oči se dívaly přímo na ni. Naskočila jí husí kůže. Stejný pohled mívají zločinci. Ta potvora je určitě nenechá na pokoji. Něco po nich chce. Možná je to samice. Nemá na hlavě takové to… jak se tomu říká? Parohy.

Losi přece lidi nežerou, nebo ano?

Proč se vůbec stěhovala do Skalnatých hor?

Posunula si koláč do ohybu lokte a vzala Keitha za ruku. „Přidáme do kroku.“

Přísahala, že už nikdy nepůjde k Jill pěšky. Komu záleží na ceně benzinu nebo na fluorovaných uhlovodících, když bydlí v divočině? Slyšela o medvědech, kteří se zatoulali až k lidským obydlím, ovšem tohle…

Tohle je praštěné. Jdou si klidně po svých a v patách mají umanutého losa.

Keith samozřejmě změnu v jejím rozpoložení postřehl. Zatahal ji za ruku. „Co se děje, mami?“

„Musíme jít rychleji. Jde za námi los.“ Vždycky s ním jednala na rovinu. Stejně by se dříve nebo později otočil a to hrůzostrašné zvíře by uviděl. Dva metry vysokou chlupatou kouli nelze přehlédnout.

Trhl hlavou dozadu. „Sakra!“

Peggy ho neumravnila. Táhla ho za sebou a co chvíli se ohlížela přes rameno.

„Co uděláme?“

„No…“ Uvědomila si, že neví. Slyšela o jelenech a medvědech, ale nikdy o losech. Nebo se říká o losích?

„Mami, on zrychlil.“ Keith vyrazil dopředu a málem jí vykloubil rameno.

Los pohodil hlavou. To nevěstí nic dobrého.

Keith měl něco v plánu.

„Poběžíme,“ pobídla ho.

Los zafrkal. Peggy zaplavila vlna čirého děsu. Pevně popadla Keithovu ruku a dala se do běhu.

Klapání kopyt přešlo v hromobití. Peggy se rozhlédla po Jalovcové ulici ve snaze najít nějakou možnost úniku. Větve stromů jsou moc vysoko, než aby se po nich mohli vyšplhat. Domy v téhle části města jsou zastrčené stranou od silnice. A co když majitel nebude doma? Ocitla by se s Keithem v pasti.

Los je doháněl nehledě na své nemotorné huňaté tělo. Hlava mu klesla níž.

Vyschlo jí v ústech.

Jestli se jim nepodaří utéct, bude muset tu potvoru nějak zabavit, aby Keith mohl vzít nohy na ramena. Sotva jí bude platné judo. A co kdyby každý utíkal jiným směrem? Třeba by se ten kolos pustil za ní. Pod oblečením jí vyvstal studený pot.

Byli zhruba čtyři bloky od Jill, když se los zastavil, zadupal nohama jako tanečník flamenca a sklonil hlavu. Málem slyšela, jako by zařval: Do útoku! Zaduněla kopyta.

„Utíkej, Keithe, utíkej! Nezastavuj se! Sežeň strýčka Tannera.“ Její bratr bude vědět, co dělat. Vždycky to ví.

Zůstala stát a otočila se. Sevřela v rukou koláč. Možná by ho mohla použít jako štít. Jasně…

Los se taky zastavil a pozoroval ji. Převislé uši se stáhly dozadu. Chrčení, které mu vycházelo z tlamy, jí připomnělo nepříčetného sexuálního násilníka, jehož zatkla loni.

Rozkročila se, připravená uskočit v poslední chvíli stranou, jestli zvíře zaútočí.

Ulicí se hnalo auto. Peggy stála uprostřed silnice. Může si vybrat: buď ji smete auto, nebo los.

Mezi ní a losem s kvílením brzd prudce zastavilo červené ferrari. Los pohodil hlavou a zaútočil. Do auta narazil s hlasitým žuchnutím. Prasklo sklo. Kov se ohnul, jako by ho zkroutil Superman.

Mocná, ničivá síla jí způsobila šok. Zatímco lehce omráčený los obcházel kapotu, rozlétly se dveře na straně spolujezdce. „Nastupte si, Peg.“

Jakýmsi kouzlem a zázrakem to byl Mac Maven. Upíral na ni pronikavě zelené oči, které jí pokaždé připomněly světlo semaforu, nabádající: Ano, běž, nic tě nemůže zastavit. Když se los znovu otočil k ní, pádila k autu.

Keith se v půli bloku zastavil. „Mami!“

„Utíkej! Dojdi pro Tannera!“

Skočila do auta a zabouchla dveře. Sledovala, jak Keith běží pryč. Díkybohu…

Los obešel vůz a znovu do něj z boku narazil. Otřásli se jako oblečení v sušičce. Zaskřípěl kov. Po prasklém skle se rozběhly pavučinky.

Její nepřítel ji popadl za ramena. „Jste v pořádku?“

„Pronásledoval nás los,“ vyhrkla.

Mac se k ní přitiskl, aby se vyhnul spršce roztříštěného skla vpadlého dovnitř. „Rozumím. To byla pitomá otázka.“

„Musíme mu ujet.“

Los si jim stoupl do cesty. Mac túroval motor. „Zmiz, sakra!“

„Jeďte!“ křikla. Na objímání stromů a ochranu zvěře není čas.

Když zvíře s dutým žuchnutím přistálo na kapotě jako profesionální fotbalový obránce, něco puklo a z motoru se vyvalil kouř. Peggy pokrčila nos. Los se odpotácel stranou.

Maven šlápl na plyn. Motor škytl a ztichl; na přístrojové desce se rozblikaly kontrolky.

„To nemyslíte vážně,“ vypravila ze sebe.

„Do háje! Něco bouchlo.“

„Zkuste to znovu!“

Otočil klíčem v zapalování. Motor nenaskočil. „Jako by mi na auťák dosedl slon. Ta obluda musí vážit nejmíň půl tuny.“

„Jak to můžete zlehčovat? Kde máte pistoli?“ hrábla do přihrádky.

„Žádnou nemám.“

Los obcházel auto. Pohazoval hlavou. Zdivočelé vypoulené oči nahlížely dovnitř popraskaným sklem.

Maven se na Peggy letmo podíval a nato sledoval pohledem losa. „Došlo mu, že jsme v úzkých.“

Zabouchla přihrádku. „Proč nemáte pistoli?“

„Nemám pistole rád.“

„To je lehkomyslnost.“ Los zadýchal popraskané sklo, zatímco nakukoval do auta. Losí dech. Fuj. Udeřila do okna, aby zvíře odehnala. Objevila se další pavučinová mozaika.

„To bych nedělal,“ varoval ji Maven.

Los poodešel.

„Vidíte? Ustoupil! Je třeba mu předvést, kdo je tady pán.“

Los opět sklonil hlavu a zaútočil na bok vozu, kde seděla.

Maven ji stáhl přes konzoli mezi sedadly. Objal ji silnými pažemi a přitlačil si její hlavu na hruď. „Do prdele… Teď jste ho fakt naštvala.“

Koláč se jí připlácl na prsa a promáčel tričko. Vůně citronu se mísila s pachem spálených součástek vozu, vznášejícím se ve vzduchu.

Los znovu naboural do dveří spolujezdce. Horní část okna se rozprskla a dopadla na ni sprška skla.

Maven si ji posadil na klín. Ucukla před žárem, jejž vydávalo jeho tělo, před jeho svaly napínajícími se pod ní a kolem ní. Takhle blízko muži nebyla, ani nepamatuje – pokud nepočítá ty, kterým nasazovala želízka. Vážně má štěstí: ocitli se v ohrožení života – s Mavenem coby svým úhlavním nepřítelem.

„Počkejte! Dejte to sem.“ Vytrhl jí koláč, naklonil se přes ni a horní partií rozbitého okna ho vyhodil ven jako frisbee.

Pak ji objal ještě pevněji. Ta poloha byla natolik ochranářská, že byla v pokušení se mu vykroutit. Nepotřebuje, aby ji někdo chránil. Vždyť je policistka. Zvíře zase obešlo auto. Inu, něco na té ochraně bude. I policisté mají parťáky. Litovala, že u sebe nemá pistoli.

Los najednou zvedl hlavu, jako by větřil. Odcvakal na kopytech ke koláči a popadl ho do tlamy. Věnoval jim poslední zlověstný pohled a odloudal se ulicí.

Maven sklonil obličej k jejímu rameni a objal ji. „Měl jenom hlad. Díkybohu!“

„Jasně. Měl hlad.“ Co to mele? V uších jí hučelo jako při drogové šťáře. Uvědomila si, že oba namáhavě oddychují. Mavenovi tlouklo srdce v hrudi ve stejném rytmu jako to její.

Oba se třásli.

Přitiskl svou tvář na její. „Vyděsila jste mě. Viděl jsem, jak jste se zastavila a nechala Keitha běžet.“ Položil jí dlaň na šíji a prsty projel krátké vlasy.

Jeho starost pronikla skrz silnou skořápku jejího nepřátelství. Proboha, zachránil jí život. „Nic jiného mi nezbývalo.“

Otřel své čelo o její. To gesto bylo tak něžné, až jí usedalo srdce.

„Já vím,“ zašeptal. „Mateřský instinkt. Kde máte auto?“

Mavenův chápavý postoj ji rozehřál ještě víc. Po rtech ji pohladil jeho dech. Chtěla se k němu přitisknout, poddat se žáru, podlehnout dotekům.

„No…“ Co to říkal? Jo, auto. „Šli jsme pěšky. Není to daleko. A je hezky.“ Co to blekotá? To se jí ještě nikdy nestalo.

Díky jeho silnému tělu a kořeněné vůni se cítila v bezpečí. Jak to, že nějaká horská potvora způsobila, že si připadá jako malá holčička?

Pohladil ji po vlasech. To znala. Dělá to Keithovi, když ho chce uklidnit. Až na to, že o uklidňování od Mavena nestojí. Jeho dotek ji pálil. Strach byl ten tam. Vnímala jen horko. Proč v ní vyvolává takové pocity? Je to jen zatracený karbaník, hráč pokeru, hazardér.

„To je dobře, že je Keith v bezpečí,“ pronesl hlubokým hlasem.

Jeho slova na ni měla stejnou moc jako prudké slunce na rampouch. Peggy maličko roztála.

Zvedla hlavu a zahleděla se ulicí. Několik bloků odsud spatřila Tannera a Briana, jak se k nim ženou. Její bratr držel brokovnici. V dálce kvílely sirény.

„Blíží se kavalerie,“ podotkl Maven a pohladil ji po tváři. Znovu si plně uvědomila jeho přítomnost.

V tu chvíli veškeré nepřátelství mezi nimi zmizelo. Jeho pronikavé zelené oči jí nahlížely až do duše. Dřímající žena v jejím nitru se probudila a zašeptala: Ano, to je on. Odevzdej se mu.

Když ji pohladil po tváři, polkla knedlík v krku. Zamrazilo ji v zádech a v žaludku ucítila nával touhy. Zavrtěla se mu na klíně. Znehybněl a zadíval se jí na ústa.

„Jsem rád, že jste v pořádku.“ Hovořil skoro šeptem, hrdelním a mírným hlasem.

Jeho hlas… Inu, přeměnil do tekutého stavu to, co v ní nebylo tekuté moc a moc dlouho. Už nebyla rampouch, ale kaluž vody.

„Děkuju, že jste nás zachránil.“

„Přesto si myslím, že byste to zvládla beze mě.“ Usmál se. „Jen jsem tentokrát nemohl zůstat stranou.“

Vlasy černé jako uhel mu padly do čela. Najednou vypadal neupravený a rozrušený a… neuvěřitelně sexy. Jako by se do něj její tělo zabořilo, ukotvené jejich dotykem.

„To jsem ráda.“

V autě to vonělo po citrusech. „Zničil jste mi koláč,“ ohradila se, aby zažehnala nastalé napětí.

Zase se pousmál. „Vedlejší oběť. Jaký vlastně byl? Moment.“

Přejel jí prstem po upatlaném tričku, aby ochutnal. Přitom jí prolétl elektrický výboj až do stehen. Vložil si prst do úst a olízl ho.

„Limetkový. Mňam. Už chápu, proč toho losa uspokojil.“

To, jak vyslovil uspokojil, způsobilo, že se jí sevřely útroby.

Mavenovy oči se zadívaly na něco za jejím ramenem. „Zkusíme se dostat z auta. Tanner a Brian –“

„Samozřejmě.“ Otočila se, aby sklouzla zpátky na sedadlo spolujezdce.

Chytil ji rukama kolem pasu a zdánlivě bez námahy ji pomalu posadil. Ostře vtáhla vzduch do úst.

Zkusil vzít za dveře. „Jsou vzpříčené. A vaše?“

„Taky,“ odpověděla potom, co vzala za kliku.

„Nakloňte se od okna.“ A bez varování si svlékl tričko.

Poklesla jí čelist. Při pohledu na do bronzova opálenou hruď a vyrýsované svaly se jí srdce opět prudce rozbušilo. Byla v bláznivém pokušení ho pohladit a nikdy nepřestat.

Skousl si ret, aby potlačil smích. „Žádný strach, zástupkyně šerifa, nehodlám se na vás vrhnout.“ Obalil si látkou pěst. „Přisuňte se blíž. Musím vytlouct zbytky okna, které ten los vyrazil. Budeme jím muset prolézt.“

Tanner konečně dosupěl ke dveřím spolujezdce, udýchaný a zpocený. „Jste v pořádku?“

Brian, který doběhl vzápětí, otázku zopakoval.

„Jsme v pohodě. Co Keith?“

„Je vyděšený,“ odpověděl Tanner. „Chtěl se pro tebe vrátit. Když jsem mu to zatrhl, ztropil scénu, tak jsme přistoupili na kompromis. Je v autě s Meredith a Jill.“ Spustil brokovnici a vylovil z kapsy mobilní telefon. „Je to bezpečné. Dovezte ho sem.“ Vrátil telefon do kapsy.

Mac si jemně přitáhl Peg. „Chtěl jsem vyrazit okno.“

Chvíli trvalo, než všichni tři odstranili z rámu střípky bezpečnostního skla. Peggy vylezla jako první a Brian s Tannerem jí pomohli ven. Ohlédla se po Mavenovi. Jejich oči se setkaly. Zůstala stát jako vrostlá do země. Srdce se jí zkroutilo, jako by ho někdo propíchl dlouhým kloboučnickým špendlíkem.

„Jděte za Keithem, Peggy. Budu v pořádku.“

Přikývla a rozběhla se naproti blížícímu se Tannerovu SUV.

Keith se s ní setkal u dveří vozu. „Mami!“

Klekla si vedle něho a popadla ho do náruče. „Už je po všem. Byl jsi moc statečný.“

Sevřel ji vší silou. Stáhla si ho na klín a hladila ho po vlasech. Její švagrová a Jill stanuly nad nimi, oči vykulené strachem.

„Páni, Peg, ty se rozhodně umíš dostat do pěkné šlamastyky,“ prohlásila Jill a chytila si zakulacené břicho.

„Jsi v pořádku?“ zjišťovala Meredith a poplácala Peggy po rameni.

Něco jí odpověděla, soustředěná na Mavena, který se bez pomoci protáhl oknem ferrari, svou dosud nahou hruď ozářenou sluncem.

Za pár okamžiků se objevili její kolegové policisti a hasiči. Maven ukázal do ulice, směrem, kam odešel los. Auto s hlídkou ochránců zvířat okamžitě vyrazilo po silnici. Zvedla ruku na pozdrav svým kolegům. Budou chtít sepsat hlášení. Pravděpodobně to bude nejpodivnější zpráva, jakou kdy odevzdala.

Maven hovořil s policistou Barnesem, gestikuloval rukama a každých několik sekund k ní zalétl pohledem. Jako by se chtěl znovu ujistit, že je v pořádku.

Pokaždé jí vpadne do života v těch nejneuvěřitelnějších okamžicích. Nebylo to poprvé, kdy jí pomohl. Poprvé se spolu setkali v únoru. Ve stejném červeném ferrari přijel na pomoc Keithovi, který si zlomil nohu.

Věděla, co by se stalo, kdyby si ho pustila k tělu. Potlačená žena v hloubi jejího nitra by snila o tom, aby se stal vším, co jen si přeje. Ochráncem, společníkem, partnerem. Milencem. Na milence nesmí zapomenout.

Jenomže on je hráč pokeru. Ona je policistka. Jsou jako olej a voda.

Nepřipadá v úvahu, aby mezi nimi něco bylo.

Nadto má pořád v plánu vyhnat ho z města. Jen zatím neví, jak na to.

Zvedl ruku, jako by se ptal, jestli je Keith v pořádku, a vydal se směrem k nim. Jeho pohled, váhavý, přesto nadějeplný, vyhledal její.

Žena v ní byla připravená jít mu naproti. Chtěla se na něj usmát.

Zvedla svého syna do náruče a odvrátila se, čímž mu znemožnila další oční kontakt.

Kapitola 2

Potom, co ho Peggy od sebe nekompromisně odřízla, se Mac zastavil vprostřed ulice. Jako by ho sekla do břicha jedním z úlomků skla, které se válely na vozovce. Pokaždé, když jí vyjde vstříc, ho odmítne.

Jak je možné, že se zase přestal ovládat? Copak se ji nepokoušel ignorovat potom, co se ho snažila očernit před celým městem a přesvědčit radní, aby zavrhli plány na rekonstrukci hotelu? Kdyby se to týkalo jen jeho, odpustil by jí. Kdo by neocenil odvážného protivníka? Jenže ona se zaměřila na něco hluboce osobního, co souviselo s jeho sestrou a synovcem. Nemohl nad tím mávnout rukou. Zapomněl na křivdu a vložil energii do budování svého dalšího hotelu. A doufal, že jí pořádně stoupne tlak pokaždé, když si vzpomene na jeho „třpytivý pokerový palác“, jak z doslechu věděl, že hotelu Velehora říká.

Na zítřejší slavnostní otevření jí pošle ručně psanou pozvánku, aby ji jaksepatří naštval.

Zahnal vtíravé myšlenky a soustředil se na místní strážce pořádku, kteří mu kladli otázky ohledně losího útoku. Jeden z policistů dokonce zavolal odtahovou službu. Mezitím Tanner – Peggyin bratr a jeho čím dál lepší přítel – pobíhal mezi ním a svými příbuznými.

Peggy se držela u Tannerova SUV a s Keithem v náruči diktovala svému kolegovi výpověď.

Nebylo by účelnější podat výpověď společně? Ovšem to by ho musela snést ve své blízkosti. Dala mu jasně najevo, že o něj nestojí. Její odpor vůči jeho povolání je iracionální. Stálo ho spoustu sil, aby si vydobyl respekt, a na jeho způsobu obživy ani na jeho penězích není nic špatného.

Mátlo ho, proč na něj má tolik spadeno právě Peggy. Nechce s ní mít nic společného. Nestojí o to, aby mu do života vstoupila další paličatá, samostatná a zmatená svobodná matka. Jedna je až dost – totiž jeho sestra, která se má za pár dní přistěhovat do Dare Valley a začít pracovat v hotelu. Možná proto Peggy tolik rozuměl.

„Víš jistě, že jsi v pořádku?“ přeptal se Tanner už nejmíň podesáté.

„Jasně. Aspoň můžu přidat do svého pestrého životopisu další položku: přežil losí útok.“

„Zapeklitá situace. Vůbec jsme nevěděli, co máme dělat. Brian si musel půjčit brokovnici u souseda. Jill palné zbraně nesnáší.“

Mac si prohlížel své auto. Mělo dost. „Peggy mi vyčetla, že nemám pistoli.“

„To mě nepřekvapuje. Ona ji má u sebe, kdykoli to okolnosti dovolí. Ovšem v létě sotva schová bouchačku pod oblečení.“

Mac potřásl hlavou. „Vy dva máte leccos společného.“

„Já sice vím, jak se zbraněmi zacházet, ale její nadšení pro ně nesdílím. Některé ženy mají rády boty. Peggy má ráda –“

„Pistole. To mi došlo.“ Obešel ferrari a ohlédl se přes rameno. Dlouze vydechl. Po té obludě jako by se slehla zem. „Netušil jsem, čeho je los schopný.“

„Policisté tvrdí, že je to výjimečné, ale stává se to. V kaňonu je sucho. Losům chybí potrava i voda.“

„Zachutnal mu Peggyin koláč.“

Tanner se rozesmál. „To je zázrak. Peggy není právě nejlepší kuchařka.“

V motoru zela prasklina. Z baterie vytékala na asfalt kapalina. „Taková škoda. Terénní vozy jsem nikdy rád neměl, ale očividně je budu muset vzít na milost.“

„Není nad Range Rover. Při safari jsme nejezdili v ničem jiném.“

„Nemyslím, že v Dare Valley je to stejné jako v rezervaci Masai Mara.“

Tanner ukázal na strmá úbočí zvedající se z údolí. „Žijeme v horské oblasti a vytlačujeme z ní divokou zvěř. Kdyby Meredith načapala další srnu, která se nám pase v zeleninové zahrádce, nejspíš by ji zastřelila. A to má ke zbraním hodně daleko.“

Mac se zasmál. „Srny beru. Ale losy –“

„Jsou to potvory.“ Tanner ho plácl po zádech. Vedle ferrari zastavilo odtahové vozidlo. „Policisté mají hotovo. Jdeme k Brianovi a Jill. Už se určitě těšíš na jedno chlazené.“

„Myslím, že by mi bodlo něco silnějšího.“

„Třeba whisky. Připijeme na tvé ferrari. Má za sebou plnohodnotný život.“

Odtahový vůz naložil ferrari, přesněji to, co z něho zbylo, a svezl je na zahradní mejdan. Mac potlačil povzdychnutí. Tohle autíčko měl moc rád… Naštěstí má dalších pět podobných.

Když dorazili na místo, Tanner odvedl Maca do domu.

„Najdeme ti nějaké tričko. Brian nemá tak vytříbený vkus jako ty, tak budeš muset přimhouřit oči.“

„To rozhodně nemá,“ potvrdila Jill Haleová McConnellová. Přikolébala se k Macovi a vklouzla mu do náruče. Jemně ji objal, těhotenské břicho pevně přitisknuté k jeho. Právě díky Jill si hotel vede tak skvěle. Kromě toho, že je jeho pravou rukou, stala se i nedocenitelnou přítelkyní.

Když poodstoupila, prohlédla si ho. „Jak teď o tom přemýšlím, možná bys měl radši zůstat do půl těla nahý. Aspoň trochu okořeníš naši grilovačku. Kdybych nebyla provdaná za Briana…“

Poklepal jí na nos. „Vtipné. Ta dvojčata ti způsobují zkraty v mozku.“

Podržela si břicho jako míč na basketbal, který ostatně připomínalo. „Nepochybně. Jsi v pořádku?“

„Ano, ale ty si při procházkách dávej pozor. Kdyby se tady objevil další los. Nezapomeň, že neběháš tak rychle jako dřív.“

Našpulila rty. „To by byla smůla. Děda tvrdí, že se zvířata stahují k městečku kvůli suchu. Přesto je ta příhoda s losem prazvláštní. Prý promluví s lesními hlídkami, aby zjistil, jestli by se obyvatelé Dare Valley neměli varovat. Zítra o tom vyjde článek v novinách.“

„A já ho napíšu.“ Tanner nalil Macovi whisky. „Hodil jsem si s Arthurem půldolarem. Budu potřebovat výpověď přímého účastníka incidentu. Proč jen si myslím, že Peggy udělala něco, čím to zvíře vyprovokovala?“

„Postavila se mu do cesty, aby Keith mohl utéct až sem. Možná ten los dospěl k závěru, že je Peggy důstojný protivník.“ Tak jako si to myslel on, když se s ní poprvé setkal. Zavrtěl hlavou. „Jill, můžeš mi půjčit nějaké Brianovo tričko? Risknu jeho módní styl. Připadám si poněkud… nepatřičně.“

„Kdo by řekl, že se stydíš?“

„Prosím…“

„Tak jo. Triko si zasloužíš. Nějaké ti vyberu.“

Odkolébala se pryč. Mac do sebe obrátil whisky jedním douškem. Trousili se k němu lidé a poplácávali ho po zádech. Snažil se mírnit řeči o hrdinovi.

Jill se vrátila s fialovým trikem se žlutými puntíky. Podržela mu ho u hrudi. Těch pár hostů, co bylo v místnosti, se rozesmálo. „Napadlo mě, že bych ti mohla půjčit jedno ze svých těhotenských. No není parádní?“

Odstrčil potrhlý výbuch barev ze svého dosahu. „Ha, ha. Jsem v pokušení ho přijmout a obléknout, ale na to jsem až moc důstojný.“

„Myslím, že hrdina si zaslouží normální tričko,“ mínila Meredith a stanula vedle něho.

Jill na ni vyplázla jazyk. „Jsi příšerně nudná, ségro.“

„Co kdybys mě nechala vybrat?“ navrhl Mac a uchopil ji za loket.

Odvedla ho k Brianově šatní skříni, kde sáhl pro jednoduché tmavě zelené tričko.

„To moje bylo daleko lepší.“

Přívětivě se na ni usmál. Taková ztřeštěnost mohla napadnout jen Jill. „Mám hlad jako vlk.“

„Pojď se mnou. Brian to jako obvykle přehnal.“

Mac za ní vyšel na zadní dvorek. Její manžel kuchař se svého úkolu zhostil se ctí. Ani po otevření své vlastní restaurace, Brasserie Dare Valley, neměl vaření dost. Nad vykopanou jámou s řeřavými uhlíky se na rožni otáčelo celé sele. Z patrového grilu unikal kouř a vzduch byl prosycený vůní pečeného masa, koření a dřeva z ořechovce.

Tanner a Meredith se usadili v koutě s Peggy a Keithem. Mac si všiml, že Peggy si také převlékla tričko. Teď měla na sobě tmavě modré. Bez puntíků. Její přísný policejní vkus by to nestrpěl.

Arthur Hale, Jillin a Mereditin bručounský dědeček, dovolil Keithovi, aby mu vylezl na klín. Podal klučinovi skořicový bonbon. Zamával na Maca a ten mu gesto oplatil. Čím líp znal tuhle žurnalistickou legendu z deníku Western Independent, tím víc si jí vážil. Šel by se s Arthurem pozdravit, jen kdyby Peggy nevyzařovala vlny nechuti, jak to nazýval.

Jill ho vzala za paži. „Však ona dostane rozum.“

A protože věděl, že mluví o Peggy, pokrčil rameny. Rána v srdci mu dosud krvácela. „Sotva.“

„Pořád tě oslovuje příjmením?“

„Nemluvme o tom.“

Peggy mu odmítá říkat Mac. Jill se domnívala, že tím popírá, co k němu ve skutečnosti cítí; Mac měl za to, že je to jen další projev pohrdání.

Dloubla do něho loktem. „Tak jak to je?“

Vzal si papírový talíř a nandal na něj bramborový salát, trhané vepřové maso a pečená žebírka. „Přesně tak. A teď ti najdeme nějaké místo, kde si budeš moct dát nohy nahoru.“

Položila si ruce na boky. „To není třeba.“

„Jsi těhotná. A čekáš dvojčata. To leccos mění.“

Dovolila, aby ji vzal za ruku. „Žasnu, kolik toho víš o těhulkách.“

„Prošel jsem si tím se svou sestrou.“ Pokrčil rameny. „Na to nezapomínej.“

„Kdy má přijet?“

Zahleděl se k východnímu úpatí hory, kde stál jejich nový dům. Stráví tady několik příštích let, aby si byli jistí, že se hotel dobře zavedl. Potom se přestěhují na další lokalitu. Stejné přepychové hotely nechal vybudovat v šesti dalších městech na západě. A všechny mají vynikající hodnocení.

„Abbie a Dustin přijedou za pár dní. Škola skončila před několika týdny. Touhle dobou už pilně balí.“

„Jak se Dustinovi zamlouvá, že začne chodit na novou střední školu?“

Jill se posadila na židli. Mac jí zvedl nohy na přenosnou chladničku a stoupl si tak, aby na ni nesvítilo slunce. Usmála se.

„Věčně si stěžuje. Mám dojem, že příští dva roky neuslyšíme nic jiného. Abys rozuměla, zničili jsme mu život.“

„Nesnaž se vyděsit budoucí matku. Pořád se pokouším přivyknout představě dvou miminek. Z puberťáků mám hrůzu.“

Při vzpomínce na to, jaký byl on sám vzdorovitý, věčně rebelující teenager, se mu dodnes špatně usíná. Jablko nepadlo daleko od stromu. „Vítej v klubu.“

„Nenapadlo tě nechat je v Arizoně?“

Vložil si do úst lžičku bramborového salátu. Pikantní okurka mu dodala správný říz. „Ne. Jsme jedna rodina. Držíme spolu. Dohodli jsme se na tom s Abbie po vybudování mého druhého hotelu. Já musím cestovat od jednoho k druhému v rámci své práce, ale domov máme společný.“

Jill sáhla pro olivu. „A právě to se mi na tobě líbí. Jsi hráč pokeru se srdcem ze zlata – místo abys byl rabiát.“

„Taková lichotka může napadnout jenom tebe. Už jsem ti řekl, jak moc mě těší, že se mnou pracuješ?“

„Říkáš mi to skoro denně. Je to součást mého důmyslného plánu, jak tě obalamutit, abys předal hotel mně. Jistě víš, že se toužím stát velkou místní podnikatelkou.“

„To už jsi díky své kavárně. Teď svou působnost jen rozšiřuješ.“

Přitáhl stolek se slunečníkem blíž k Jill. „Musíš být ve stínu.“

„Máš pravdu. Ti človíčkové mi dočista rozhodili vnitřní klimatizaci. A ne že bychom ji v domě měli. Tady v horách ji obvykle nepotřebujeme, ovšem tohle je nejteplejší léto, jaké si pamatuju. Oznámila jsem Brianovi, že bude spát na pohovce, dokud nenainstaluje ventilaci do okna. Už to vedro špatně snáším.“

Mac se usmál. „To je to nejmenší, co pro tebe může udělat. Nosíš jeho dětičky.“

„Přesně!“ Sáhla pro citronádu.

Mac si přisunul ke stolu židli. Trousili se k němu lidé a vyptávali se na neblahou nehodu s losem a na slavnostní otevření hotelu naplánované na čtvrtého července, tedy zhruba za týden. Součástí oslav je i první místní turnaj v pokeru. Při zmínce o některých známých osobnostech, například o oceňovaném zpěvákovi country Ryeu Crenshawovi, přítomné ženy skoro omdlévaly. Bohužel se Macovi nepodařilo Rye přesvědčit, aby zazpíval na závěr pokerového turnaje, který má skončit těsně před velkým ohňostrojem. Pořád na tom však pracuje.

Tanner přišel s aktualizací honičky na losa. Policisté prý samici sledovali až k jejímu měsíčnímu teleti, které si zlomilo nohu v potoce protékajícím kolem Brianova a Jillina pozemku, pravděpodobně ve snaze najít v suchu vodu. Losice krmila mládě Peggyiným limetovým koláčem. Obě dvě zvířata byla uspána střelami z narkotizační pušky, aby mohl veterinář ošetřit teleti zlomeninu. Až se mládě zotaví, oba losy vypustí do přírody. Veterinář policistům řekl, že losí samice udělají kvůli svým mladým cokoli a často riskují i život. Stejně jako Peg…

Mac poskytl Tannerovi stručnou výpověď do novinového článku, pochutnal si na znamenitém grilovaném masu, v klidu popíjel whisky a poslouchal hovor.

Uvolnit se beze zbytku však nedokázal.

Kvůli Peggy.

Přestože k ní byl zády, cítil její přítomnost. Ostražitost, opatrnost, zájem.

Musí ji zase odblokovat. Zatím se mu to celkem dařilo. Příhoda s losem v něm znovu probudila původní žár, který vůči ní cítí.

Z whisky přešel na pivo a bavil se Jillinými vtípky a temperamentním povídáním. Její nadšení pro hotel mohlo soupeřit s jeho. Při rozhovoru o závěrečném školení personálu si připomněl, kým je – a jak se to liší od obrázku, který si o něm udělala Peggy.

Někdo mu jemně poklepal na rameno. Otočil hlavu. Stál tam Keith, zkřížené ruce vražené do podpaží, pohled upřený do země. Mac potlačil nutkání posadit si ho na klín a utěšit ho. Chudák kluk musí být ještě vyděšený. Díky vlastnímu synovci se naučil, že musí zachovávat rovnováhu mezi chlapcem a mužem i v tak raném věku. Muži vědí, že mají být stateční, ať se bojí, nebo ne. To platí zejména pro syny svobodných matek. Nemá je kdo chránit, a tak mají pocit, že je všechno na nich. Sice to tak není, ale kuráž se v nich nesmí potlačovat.

„Pane Mavene, chci vám poděkovat, že jste nás zachránil.“ Hlas měl chraplavý a nejistý.

„Vedli jste si dobře, než jsem se do toho vložil. Byl jsi statečný, že jsi sem běžel úplně sám.“

Keith zvedl hlavu. Vykulil velké hnědé oči, stejné, jaké má jeho matka. „Myslíte?“

Macova ruka mu spočinula na hubeném rameni. „Samozřejmě. Znáš přece zámky a rytíře.“

Chlapec dychtivě přikývl.

„Když obklopí zámek nepřítel, rytíři vždycky vyšlou pro posily toho nejstatečnějšího z nich.“

„Hustý!“ Oči mu zářily jako čerstvě vyražené dolarové mince. „Jsem rád, že jste pomohl mojí mámě. Neměla u sebe pistoli.“

„I ona je moc statečná.“

„Hrozně moc! Nemůžu se dočkat, až kamarádům povím, co se stalo.“

Mac zabloudil pohledem k Peggy. Dívala se na ně. Rysy ve tváři jí zjihly. Zahnal roztrpčení. Chtěl, aby zjihla kvůli němu nehledě na to, jestli je, nebo není laskavý k jejímu synovi.

Jako matka si ho váží a důvěřuje mu.

Jako zástupkyně šerifa jím pohrdá. Mít k tomu příležitost, nejspíš by ho postřelila – ne fatálně –, aby aspoň kulhal. Zejména pokud by to pozdrželo zahájení provozu hotelu.

„Máma řekla, abych vám poděkoval.“

Takže vyslala do nepřátelského tábora posla. Všiml si, jak se na něj dívá Jill, a v duchu zanadával. Peggy sotva poděkovala svému bratrovi.

Doufal, že ten společný okamžik v autě všechno změní. Jak byl bláhový…

„Pověz mámě, že jsem udělal to, co by udělal každý.“ Pocuchal Keithovi vlasy.

Klučina se osmělil, vyskočil mu na klín a brebentil jako straka s Jill, svým nejmilejším člověkem na světě. Mac nechal Keitha, aby se k němu stulil s naprostou oddaností a důvěrou, jakou mají jen děti.

Vybavilo se mu, jak se k němu Peggy přitiskla, když mu seděla v autě na klíně. To bylo úplně jiné – až na křehkou nitku důvěry, jež je v ten moment spojovala.

Jenže pak ji přetrhla.

Ovinul kolem Keitha paži a setkal se s jejím pohledem. Podržel si ho celých deset sekund a pak se podíval jinam.

Srdce na dlani mít nehodlá.

Kapitola 3

Losí žertíky lezly Peggy ukrutně na nervy. Billy Barnes měl tu drzost, že jí strčil pod stůl v kanceláři plyšového losa. Když se posadila, hračka díky pohybovému čidlu vyšinutě zabučela. Chlapi se tomu řehtali tak hlasitě, že jim přála, aby se udusili koblihami s polevou. Beze slova hodila losa po Billym.

Začínalo to být absurdní.

Po polední přestávce, během níž byla nucená vyslechnout šest slaboduchých losích vtipů, rázně rozrazila dveře své kanceláře. Obvykle se žertíky a anekdotami bavila, ale poznámky o losovi ji nutily myslet na Mavena. Dvě noci za sebou se jí objevoval před očima ten jeho pitomý, zatraceně pohledný obličej a kazil jí spánek. A pořád slyšela, jak jí hlubokým, vemlouvavým hlasem šeptá do ucha.

Sotva uviděla na svém stole krabici s dezerty a bílou obálku, strnula. Prohlížela si ji očima pyrotechnika. Doufala, že jí kolegové nenechali upéct dort ve tvaru losa. A teď čekají, až se s nimi podělí. Střelila by ten výtvor přímo do středu. To by je odnaučilo si z ní utahovat.

Pomalu nadzvedla víko. Když uviděla limetový koláč, zavrčela. Než z obálky vyndala kartičku, věděla, od koho je.

Protože jste mě obvinila, že jsem zničil Váš koláč, chci Vám to vynahradit. Doufám, že i tenhle odpovídá péči a lásce, již jste vynaložila na výrobu toho svého.

Rovněž Vás chci srdečně pozvat na slavnostní otevření hotelu dne 4. července.

Hotel Velehora se těší, že Vás bude moct přivítat.

S pozdravem

Mac

Hodila lístek na stůl. K čertu s ním. Jako by nevěděl, že ji to strašlivě naštve. Přestala přecházet sem a tam. Ovšem že to ví. Copak mu při zahradním grilování nevyčetla z očí křivdu, než se z něho zase stal pan Suverén?

Kopla do odpadkového koše. Může mluvit o štěstí, že nevpadne do jeho hotelu a nehodí mu koláč do obličeje. Taková drzost! Zhoupla se na patách. Prostě musí najít způsob, jak ho zarazit nebo přinutit opustit město. Teď, když konečně nalezla bezpečný domov, nedovolí, aby o něj přišla kvůli karbanu.

Vzala koláč a vyšla s ním z kanceláře. „Mám tady speciální zákusek. Dostanete ho pod jednou podmínkou. Už ani slovo o losech. Je to jasné?“

Mladíček Kirby Jenkins si stoupl. „Jaký je to koláč?“

„Na tom nezáleží. Prostě koláč.“

„Abych přestal s ‚losovinami‘, musím vědět, jestli mi stojí za to.“

„Prokristapána… Je limetový.“ Odkdy chlapům záleží na tom, jakým dezertem se ládují?

„Výborně.“ Popadl krabici. „Už ti dáme pokoj. Dohlédnu na to.“ Namířil ukazováček na ostatní policisty, kteří popíjeli kávu a jedli koblihy.

„To bych ti radila. Jinak vám vyhlásím válku. Víš, že nehraju fér.“

Billy Barnes zkřížil paže na hrudi. „Losa tak snadno nezastavíš.“

Zahrozila pěstí. „Ha, ha. Nechtěj, abych ti ty tvé poznámky pořádně opepřila.“

Nejradši by práskla dveřmi kanceláře, ale neudělala to. Je čas pustit se do práce. Odemkla skříň se spisy. V nose ji podráždil zatuchlý zápach. Kýchla a vyndala první vybledlé desky. Ve slunečním světle proudícím oknem se zapýřily chomáčky prachu. Desky byly označené štítkem Vražda, Hotel Velehora, 1931. Časně ráno zašla do archivu a vypůjčila si záznamy.

Fotografie zežloutly stářím, ponurost však neztratily. Nevýznamný gangster Aaron the Kid obvinil z podvodu při pokeru dealera Bradforda Calvina. Výpovědi svědků se zásadně liší. Někteří tvrdí, že první vytáhl pistoli Aaron. Jiní přísahají, že Bradford tasil ukrytou zbraň v sebeobraně. Nikdo se nezmiňuje, jak do toho byl zapletený místní muž Lance Kitrick, ani proč z místa vraždy utekl.

Peggy ten dávný případ prověřuje už několik měsíců, a zatím bezvýsledně. Tajně se modlila, aby stavební dělníci objevili kostru. Když se tak nestalo, zamkla skříň a vzdala se, přesto se neměla k tomu, aby složku vrátila do archivu.

Dnes konečně musela přiznat porážku. Protože všichni, kdo nějak souviseli s vraždou, jsou už po smrti, nemohla nikoho znovu vyslechnout. Byl to zkrátka odložený případ. Přesněji mrtvý případ. Vražda v roce 1931 nemůže Hotel Velehoru nijak ohrozit.

V zoufalé snaze vyhnat Mavena z městečka se chytala sebenepatrnějších vodítek.

Ozval se její vnitřní hlas. Jsi zoufalá, a proto ho chceš přinutit odjet? O čem to svědčí? Zahnala ho a poklepala si tužkou o spánek. Hotel chtěli všichni, abstinenti i odpůrci hazardu – všichni kromě ní. O její neshodě s Mavenem ví každý, nikdo to však nechápe.

Její poslední „chvilka“ s ním ji v úsilí vystrnadit ho z Dare Valley jen podnítila. Nemůže ho ignorovat věčně. Keith je z toho rozčilený. Stejně tak její nejlepší kamarádka Jill. Tanner se s Mavenem spřátelil, a dokonce i Meredith se ráda směje jeho žertování.

Peggy je ze své početné rodiny jediná, kdo je proti němu.

Někdo musí ustoupit.

Nadto ji stále se opakující sny dohánějí k šílenství.

Říká se, že člověk posedlý sexem si v mysli přehrává jednu a tu samou scénu pořád dokola. Ve svém snu je s Mavenem v posteli, paže a nohy mají propletené a on do ní vstupuje tak energicky, až Peggy křičí slastí. Co je však ještě úděsnější, pokaždé dosáhne ve spánku orgasmu. Přičetla to sexuální vyprahlosti po svém rozvodu.

V dalších snech se objevuje její otec. Byl hazardní hráč a opilec a jedinou jistotou během jejího dospívání bylo to, že si přivlastňoval peníze, které máma dávala stranou na Peggyiny školní potřeby nebo na šaty k maturitě, kupoval si za ně láhve whisky Canadian Mist a prosázel je při karbanu. Nikdy ji neudeřil, ale často křičel a mával pěstmi. Tanner pokaždé dělal prostředníka a přimlouval se za ni, aby odvedl jeho pozornost.

Peggy sváděla jeho chování na alkohol a hazard. Kdyby těmhle neřestem nepodlehl, byl by to docela dobrý táta. Jako dospělá žena a policistka věděla, že to nebyla pravda, ale jako dospívající dívka tomu věřila. Svůj přetrvávající hněv na otce si nemilosrdně vybíjela prostřednictvím přísného dodržování zákona. Opilce za volantem vždycky potrestala. Nezletilce konzumující alkohol zavírala.

Nikdy však nikoho nestíhala za hazard. Zatím se s ním nesetkala – až teď.

Mavenovo zákonné hráčství ji štvalo. Proč hotel nenabízí karetní hry v soukromých zadních místnostech? To jí nešlo na rozum.

V první řadě potřebovala najít v Mavenově skříni kostlivce. Dosud se jí to nepodařilo. Její první pokus skončil fiaskem – pro ni.

Odstrčila policejní složky, nos podrážděný prachem. Její pohled upoutala titulní stránka deníku Western Independent. Byl na ní oslavný článek o zázračné proměně hotelu a vedle soudobých snímků staré fotografie ze slavnostního otevření v roce 1922. Zrnité obrázky se vracely do období, kdy si muži uhlazovali vlasy pomádou a nosili plstěné klobouky a obleky s úzkým proužkem.

Poklepala si tužkou na rty. Tyhle fotografie jsou starší než obrázky ve spisu o vraždě, jen nezežloutly. Arthur je mistr na vyhledávání zdrojů a pokaždé se mu podaří vydolovat neobvyklý a obskurní materiál. Copak neotiskl historku o tom, že do Dare Valley má přijet Maven a zrekonstruovat hotel dřív, než se o tom dozvěděla veřejnost? Díky článku se celý projekt urychlil.

Hmm…

Začal jí pracovat mozek. Musí promluvit s Arthurem. Potrpí si na dobrý příběh a společně možná na Mavena něco najdou.

Povzbuzená vstala od stolu a rozhodla se zajít za Tannerem. Při té příležitosti se staví u Arthura. Nikdo ji nemůže z ničeho podezírat.

Zamkla spisy a vyšla z kanceláře. V krabici od koláče zbyly jen drobky. Žrouti…

„Jdu na chvíli ven,“ oznámila Billymu Barnesovi. Nervózně poklepával nohou jako mechanická hračka na klíček.

„Zatím, Peg,“ zavolal za ní. „A dávej pozor na velkého, zlého –“

„Přestaň!“ okřikl ho Kirby. „Dostali jsme koláč. Podplatila nás.“

Zasalutovala mu za to, že Billyho umlčel.

Další klidný den v Dare Valley. Komu by se to nelíbilo?

Rozhodla se jít pešky. Hlavní ulice byla před Dnem nezávislosti vyzdobená svátečními transparenty v červené, bílé a modré a před několika obchody byly vysázené květiny ve stejných barvách. Kdo má na takové drobnosti čas? Ona vysadila muškáty do květináčů jen proto, aby jimi zakryla praskliny na schodech na verandu.

Nápisy Vyzdobte Dare Valley nechápala. Komu na tom záleží? Jí a jejímu synovi stačí, že je městečko čisté a bezpečné.

Zaostřila pohled na ferrari v barvě stříbrné střely. V Dare Valley má takové auto jen jeden člověk. Přesněji dvě auta, než jedno z nich zdemoloval los. Mavena původně stavěly modely aut do role outsidera, ovšem teď jsou považované za senzační, zejména potom, co si pořídil pick-up a SUV, jaké mají všichni ostatní. A to nejsou zdaleka všechny bouráky; má celý vozový park. Někteří lidé nevědí, co roupama dělat s penězi.

Zastavila se, oslepená sluncem odrážejícím se od karoserie. Na nablýskaném kovu se zrcadlil její zamračený obličej. Poklepala nohou o chodník. Ten bourák je supermoderní. Její pozornost přilákal hydrant na rohu. Auto parkuje příliš blízko. Svinovací metr nechala v kanceláři, byla si však jistá, že Maven porušil předpisy.

Nebo si to aspoň namlouvala.

Vyndala z kapsy blok a vypsala mu pokutu. Když se podepisovala, samým zadostiučiněním se jí zatočila hlava. Litovala, že neuvidí, jak se bude tvářit, až lístek najde. Při překročení předepsané rychlosti ho ještě nepřistihla, ovšem v těch jeho modelech je to jen otázka času. Když si o něm sháněla informace, objevila spoustu pokut za nedovolenou rychlost. Má rád nejen poker, ale i rychlost. Třeba na něj vydoluje ještě něco.

Pod jedním šviháckým stěračem se lístek náramně vyjímal. Díky za koláč. Vykročila ulicí za tlumeného pohvizdování melodie Dixie.

Konečně došla k sídlu Western Independent; v oknech zářilo dopolední slunce. Opřela se do dveří. Přivítaly ji ruch a šum. Ačkoli shon byl jiný než na policejní stanici, dělal jí dobře. Novináři pátrají po vodítkách. Hovoří se zdroji. Slídí a hledají. Tomu všemu Peggy moc dobře rozumí.

Když několik lidí zvedlo hlavu, zamávala. V rozpacích škubla ramenem. Družný zájem ji mátl. Jako by v pitné vodě v městečku bylo rozpuštěné sérum kamarádství. Přesto všem pozdrav opětovala. Její bratr sídlil v rohové kanceláři s oknem. Po letech práce v zahraničí v místnostech bez oken kvůli hrozbě bomb a zatoulaných střel to pro něj byla nanejvýš vítaná změna.

„Ahoj,“ zavolala a stanula ve dveřích.

S úsměvem se k ní otočil. „To je ale překvapení. Keitha s sebou nemáš?“

„Ne. Nejspíš je s hlídačkou u bazénu. Ani po hodinách strávených plaváním se mu večer nechce do postele. Každý večer svádíme lítý boj.“

Vstal a objal ji. „Vzpomínám si, že jsi v jeho věku byla stejná.“

Žertem ho žďuchla do zad. „Zato ty ses do postele vždycky těšil.“

„To mi zůstalo. Dáš si kafe?“

„Ne.“ Posadila se do stařičké kožené židle naproti stolu. Kůže zavrzala. To se jí líbilo. Vtisklo to židli charakter.

Její bratr odsunul stranou několik publikací o lékařské péči a pohodlně se opřel. „Trápí tě špatné sny?“

Málem otevřela pusu úžasem. Tannerova schopnost číst myšlenky ji děsila. Jak ví, že se jí zdá o Mavenovi a jejich tátovi? „Dají se zvládnout…“

Jeho úsměv ji popletl. „Končí tím, že zastřelíš losa?“

Takže o to mu jde. Uf… „Vtipný. Měl by ses dát dohromady s chlapy z policejní stanice. Fórky o losech trousí už několik dní.“

„Billy mi prozradil, že ve Wal-Martu objevil plyšového losa, který bučí.“

Hodila po něm tužku. Uhnul před ní.

„Koukejte se vzpamatovat. A losi nebučí.“

Jeho smích byl stejně potrhlý jako chechtot jejích kolegů. „Já vím. Jak se má Keith? Byl z toho pořádně vyděšený.“

Zakabonila se. „Maven mu řekl něco o rytířích a zámcích – neptej se mě co –, a to mu prý pomohlo. Ale na ulici se pořád ohlíží. Koneckonců, já taky.“

„A tebe to popouzí.“

„Radši se o tom nebudeme bavit.“

Pronikavé hnědé oči, stejné jako ty její, jí zapátraly ve tváři. „Já vím, proto jsem se o tom dřív nezmínil. Částečně tvou nechuť chápu, vzhledem k tomu, co jsme zakusili s tátou, ale Keithovi tím ubližuješ. Včera jsme zahlédli Maca ve zmrzlinářství. Keith se s ním chtěl pozdravit, ale řekl, že neví, jestli by se ti to líbilo. Poprosil mě, abych ti zavolal.“

To ji zahanbilo. „Což jsi neudělal.“

Rysy ve tváři mu změkly. „Myslím, že to nebylo třeba. Mac je prima chlap, Peg, a Keith ho má rád. Protože nemá tátu, potřebuje, aby se kolem něj motalo co nejvíc mužů. Oba víme, že mu to moc chybělo.“

Sevřela si kolena, aby kolem sebe nezačala tlouct.

Její bratr zvedl ruku. „Neříkám to proto, abych tě káral nebo zpochybňoval tvou odpovědnost, ale je to pravda. Frank je hovado a to jediné, co pro Keitha udělá, je, že pošle pár splátek alimentů, které z něho vypáčíš. Haleovi i Brian Keitha zbožňují, ale není důvod bránit mu v kontaktu s dalšími lidmi, nemyslíš?“

Zaryla nehty do kalhot své hnědé uniformy. „Nechci, aby mu popletl hlavu poker. To by bylo špatné.“

Tanner dlouho mlčel. Jen na ni upíral ty své rentgenové oči. „Oba víme, že o to tady nejde. Mac není jako náš táta, Peg.“

Stoupla si. „Nechci o tom mluvit.“

Pozvedl obočí.

„Tak jo. Vynasnažím se být rozumnější. Nechci, aby byl Keith kvůli tomu smutný, a vím, že mu to dělalo starost. Ale svůj názor na Mavena nezměním.“

Přistoupil k ní a pohladil ji po pažích, které měla pevně přitisknuté k bokům. „Už tě s tím nebudu trápit, ale doufám, že je ti jasné, že tvůj vztah s Macem bude čím dál horší. Čím víc se tomu budeš bránit, tím budou problémy narůstat.“

Přivřela oči. Její bratr má opravdu rentgenové oči. „Nech to plavat.“

„Nejsem si jistý, jestli máte na vybranou. Fajn. Změním téma. David se mi zmínil, že chce přijet na návštěvu. Jak se k tomu postavíš?“

„Vezmu si dovolenou,“ odsekla. Vybavila si dávné utrpení. Jejich mladší bratr se vydal ve stopách jejich otce a nejednou celé rodině zatopil. Nadto znovu dochází do skupiny anonymních alkoholiků a Tanner s ním určitě mluvil. Peggy na to ještě není připravená. Jako děti k sobě měli hodně blízko, jenže potom začal David na střední škole pít. Čas od času vystřízlivěl, ale vzápětí do toho znovu spadl. Stalo se to tolikrát, že to ani nedokázala spočítat. Převážilo v ní zklamání a bolest, a tak s ním přerušila kontakt.

„Pořád tě má rád, Peg, a není jako táta. Já ten rozdíl poznám.“

Seštípla si kořen nosu. „A já to mám pořád v živé paměti.“ Má potíže svěřit se sama sobě, natož Tannerovi.

Dlouze vydechl. „Až si o tom budeš chtít promluvit, dej mi vědět.“

Mechanicky přikývla. „Zastavím se u Arthura.“ Otočila se k odchodu.

„Máš na mě vztek?“ zeptal se Tanner.

Sevřelo se jí hrdlo, jako by ji škrtil podezřelý. Zakašlala. „Mám.“ Pokrčila rameny. „Trochu.“

Vzdychl a přitáhl si ji blíž. „Promiň. Nechtěl jsem tě naštvat, ale když jsem včera večer uviděl v Keithových očích slzy, zamrzelo mě to. Přemýšlel jsem o tom a rozhodl se, že ti k tomu musím něco říct.“

Její objetí bylo pevné a krátké. „Zařídím to.“

Přitiskl si její hlavu pod bradu, jak to dělával, když byla malá. „Já vím, že jo. Vždycky se zachováš správně.“

Protočila panenky. „Ty taky.“

„Ano. Pořád je to součást naší vzpoury. Táta pokaždé šlápl vedle. My jsme to nesnášeli, a tak jsme vždycky udělali pravý opak.“

Při poznámkách o jejich otci jí zabublalo v žaludku. Přiložila si na něj ruku. „To bude hlady.“

„Určitě. Uvidíme se zítra u tebe při večeři. Chceš, abychom přinesli něco speciálního?“

Rodinné sešlosti měla moc ráda. V pohoštění se všichni pravidelně střídali měsíc co měsíc. Přesto jí pořád připadalo zvláštní organizovat setkání tolika lidí. Vypadá snad jako někdo, komu záleží na tom, jestli obstarají těstovinový nebo zeleninový salát? Proboha… „Už jsem mluvila s Meredith.“

„Fajn. Přeju hezký den. A bacha na zdivočelé losy.“

Usmála se, sotva však vyšla na chodbu, úsměv jí ztuhl na rtech.

Když míjela Mereditinu kancelář, vydechla úlevou. Byla prázdná. Svou švagrovou má moc ráda, ale momentálně neměla na rozhovor náladu.

Pracovna Arthura Halea byla uprostřed redakce. Líbilo se jí, že stařík nepotřebuje okna. Při pohledu na stohy novin a okousané tužky se neubránila úsměvu. Seděl zády k ní a nakláněl se k obrazovce počítače umístěné na konzoli o šířce místnosti.

Přistoupila k němu. „Zdravím,“ řekla maličko rozpačitě.

Nadskočil na židli a stočil k ní světle modré oči v barvě vyšisovaných džínů. „Peggy! Co tady děláš? Usiluješ starému pánovi o infarkt? Copak sis nepřečetla na dveřích, že tady pracuje osoba starší pětapadesáti let?“ Bručel a funěl jako vlk z pohádky O třech prasátkách, kterou občas četl Keithovi.

„Omlouvám se. Byl jste…,“ mávla směrem k počítači, „… pekelně soustředěný.“

„To si piš. Nemůžu najít brýle nablízko. Ukrutně mě to štve. Mám podezření, že mi je schovala Meredith, aby se mi pomstila za červené opravy v jejím nedělním úvodníku. Ta holka umí být zarputilá! Nechtěj s ní být na nože. Zeptej se Tannera. Nebo Jill.“ Vylovil z kapsy skořicovou pastilku. „Dáš si?“

S podezřením ji přijala. Neměl by být skořicový bonbon hnědý? Stejně si ho vložila do úst. Z palčivé chuti jí vytryskly slzy.

Rozesmál se. „Měla by ses vidět. Posaď se. Stavila ses u Tannera?“

Zadívala se na dveře a šla je zavřít. Když si sedla, zdvihl obočí.

„Dnes jsem se z policejního skeneru nedozvěděl nic zajímavého. Doufám, že jsi nenarazila na dalšího losa?“

„Proboha, jsem zvědavá, jestli s tím lidi někdy přestanou.“

„Kdepak. Je to jeden z nejpodivnějších příběhů, jaké městečko zažilo. A to nepřeháním. Kam se na to hrabou drby! Byla bys radši, kdyby se místo o nepříčetném losovi šuškalo o tom, kdo zaparkoval v garáži ve tvém sousedství?“

Založila paže na prsou. „Každý by si měl hledět svého.“

„V tom jsem s tebou zajedno.“ Naklonil se přes stůl. „Proč jsi zavřela dveře? Pokaždé, když to někdo udělá, rozbuší se mi srdce.“

Nakrčila prsty v botách. „Chtěla jsem s vámi probrat možnost, že bychom se ohledně jednoho tématu dohodli na vzájemné pomoci.“

V nastalém tichu bylo slyšet jen šustění papírku, z něhož si pomalu vybaloval skořicový bonbon. „To je hodně neurčité. Můžeš být konkrétnější?“ Zacukalo mu v koutku úst. Opřel se v židli, která hlasitě zavrzala. Zvuk jí podráždil ušní bubínky.

Snažila se zachovat kamenný výraz. „Jde o Mavena.“

Arthur pohnul ústy, jako by potlačoval úsměv. „Aha…“

Prsty u nohou jí přestaly tančit. „Ten tón není nutný. Je to čistě investigativní. Doufala jsem, že bychom mohli uzavřít dohodu, nebo něco podobného. Pokud jeden z nás přijde na něco diskutabilního o něm nebo o jeho zázemí, poví o tom druhému.“

„Vrtá ti hlavou ta vražda z roku 1931, mám pravdu?“

Pootevřela ústa.

„I já vím, že ses o ni začala zajímat. Doslechl jsem se, že ses pokoušela zjistit, jestli jsou na tom pozemku zahrabané nějaké staré kostry.“

„Kdo vám to řekl?“

Ohryzával konec tužky. „Někdo, s kým hraju bingo. Dobrá. Budeme k sobě upřímní. Děláš to jen proto, abys Maca Mavena zastavila.“

Pod Arthurovým pronikavým pohledem se sotva znatelně ošila. „Městská rada mu dala zelenou.“

Ukázal na ni tužkou. „Přesto se mu chceš vrtat v zázemí i minulosti a podělit se se mnou o informace, jestli přistoupím na tvou nabídku. Dodávám, že to všechno budeš dělat ve svém volném čase. Jako by svobodná matka nějaký měla.“

„Chcete říct, že byste to nepoužil, kdybych na něco přišla?“

Odhodil tužku. „To netvrdím.“ Zabubnoval prsty do stolu. „Pokud najdeš něco na Mavena nebo na hotel, otisknu to – ovšem až potom, co si to řádně prověřím. To je moje práce. Z toho tématu mě pálí žáha. Pro Mavena pracuje moje vnučka. Haleovi bývají obvykle neutrální, což ovšem neplatí o Jill. Ta by okamžitě vypěnila. Tvé motivy se mi nelíbí, moje milá, ale jako novinář nemám právo je soudit.“

Jillina reakce by nebyla mírná. Už po hlasování na radnici měla na Peggy vztek. Naštěstí se přes to přenesla, nicméně si není jistá, jestli by jí její přítelkyně tentokrát odpustila. „S informacemi nakládám stejně jako v každém jiném případě. A už nějaký čas si je na Mavena obstarávám.“

„Co jsi zatím zjistila?“

Opřela si lokty o kolena. „Moc toho není, ovšem já se tak snadno nevzdávám.“

„Tvoje houževnatost je jedna z vlastností, které na tobě obdivuju.“ Prohrábl se zásuvkou se spisy a vyndal zelené desky. „Když Maven ohlásil svůj podnikatelský záměr a Jill mi oznámila, že pro něj bude pracovat, trochu jsem se v tom povrtal. Poskytnu ti to, co jsem našel, ale pod jednou podmínkou.“

Při pohledu na spis se jí doslova začaly sbíhat sliny. Byla zvědavá, jestli je v něm něco, co přehlédla. „Rozumím. O co jde?“

„Jestli nebudeš mít dostatečné důkazy pro hodnověrný příběh – pro jakýkoli příběh –, tenhle rozhovor zůstane mezi námi.“

Zdvihla obočí. „To je zajímavé. Proč?“

„Vím, že máš své vlastní důvody, proč chceš Mavena odstavit, ale já nechci fungovat jako prostředník při neetické záležitosti. Informace ti poskytnu v dobré víře. Koneckonců, jsem novinář. Je to jasné?“

Přikývla.

„Okopíruju ti to.“

Zatímco čekala, poklepávala nohou. Musí to vyjít. Maven tady nesmí zůstat. Kdyby se jí ho nepodařilo vyštípat, neví, co by si počala. Dovádí ji k šílenství. A to se ve městě ještě neukázal žádný z dalších hráčů pokeru. Kdoví, co se stane, až se sem začnou sjíždět. To prostě nesmí dovolit.

Když se Arthur vrátil, upustil jí do klína obálku.

„Děkuju. Dám vám vědět, co jsem zjistila,“ ubezpečila ho. „Ale naše dohoda je oboustranná. Já se o ní nezmíním, a tedy ani vy.“

Arthur si promnul nos. „Tanner ještě neví, že se pokoušíš vyhnat Mavena z Dare Valley, co?“

„Neví.“

„Tak fajn. Mám tvé slovo.“

„Děkuju, Arthure.“

Vyklouzla mu z ruky hůl a s rachotem dopadla na podlahu.

„Nemusíte mě vyprovázet.“

Něco zahučel. „Jak si přeješ. Nebudu. Uvidíme se zítra večer.“

„Nečekejte, že jídlo bude tak dobré jako v Brasserii Dare Valley. Tedy s výjimkou toho, co přichystá Brian.“ Otevřela dveře. „Doneslo se mi, že coby jeho společník jste navrhl skvělou položku na jídelníček.“

„Když jsem souhlasil, že Briana finančně podržím, kývl na to, abych navrhl jedno jídlo. Můžu se utlouct po dobrých jehněčích nožičkách. Poprvé jsem je ochutnal v Římě. Do smrti na to nezapomenu.“

Jeho nostalgický výraz jí vyloudil na tváři úsměv. „Až půjdu k Brianovi na večeři, pouvažuju o tom.“

„To určitě udělej.“ Vyšla z redakce. Prsty ji svrběly, jak by nejradši otevřela obálku na ulici, ale nechtěla upoutat pozornost.

Prošla kolem Nesojuj se mnou. Kdyby se tolik nezdržela u Tannera a Arthura, zaskočila by se podívat, jestli je Jill za pultem, nebo dnes pracuje v hotelu. Za zády jí zacinkal zvonek nade dveřmi. Ohlédla se.

Z kavárny vyšel Maven. Pohyboval se ladně a pomalu jako zloděj, kterého kdysi zatkla, zatímco svalnatýma nohama ukrajoval metry z chodníku. Nasadil si zrcadlové sluneční brýle, jimiž zakryl pronikavé zelené oči. Měl na sobě hedvábnou košili stejné barvy jako ferrari a černé kalhoty, které mu nepochybně zdůrazňovaly senzační zadek.

Myslí jí prolétl onen vtíravý sen. Jak je nahý, ztěžka oddychuje, vstupuje do ní, ona ho drží za boky a nutí pronikat hlouběji.

Zachvěla se.

Nepřipadá v úvahu, aby ho pozdravila. Rázně minula jeho auto. Jen co se ocitla v bezpečné vzdálenosti, obrátila se a sledovala, jak vytáhl zpod stěrače lístek s pokutou. Strhl si brýle a zahleděl se na ni, rozkročený na chodníku. Zvedl lístek do vzduchu a před jejíma očima ho zmuchlal do kuličky.

Nebyla to ta nejchytřejší věc, jakou udělala. Vzepře se zaplatit pokutu? Na penězích mu očividně příliš nezáleží.

Vykročila ulicí a vešla do budovy policejní stanice. Když uslyšela bučení, přikrčila se.

Zalétla pohledem vlevo. Civěly na ni plastové losí oči. Někdo zavěsil tu plyšovou potvoru vedle dveří. Pronikl k ní tlumený smích.

„Tak to by stačilo!“ Rozběhla se k pracovně svých kolegů.

Je načase, aby to pochopili.

Není radno si s ní zahrávat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Slavnostní otevření.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.