Katt versus Dogg

Toto vydání bylo sjednáno s Kaplan/DeFiore Rights skrz Graal Literary Agency.

Copyright © James Patterson, 2019

Illustration copyright © Anuki López, 2019

Translation © Jakub Futera, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN 978-80-7565-858-6

Pro Parkera a Phoebe Squeak (kočandy) a na památku Bustera a Freda (pesani).

–CG

Kapitola 1

Oskar vystrčil hlavu z okna tátova pickupu a nechal jazyk povlávat ve větru. To měl ze všeho nejradši!

Oskar pozoroval, jak vítr ohýbá pramínek jeho slin do strany. To měl ze všeho nejradši!

Dodávka pádila sto dvacet, možná sto třicet kilometrů za hodinu a kličkovala mezi ostatními auty a motorkami. Oskar sledoval, jak se úplně všude točí nablýskané poklice kol! Všechny by je chtěl pochytat. Protože nahánění věcí měl ze všeho nejradši!

Oskar věděl, že tenhle rodinný výlet do parku Na západní hranici bude úžasný, protože už jízda tam byla úžasná. Tenhle výlet měl ze všech nejradši!

Najednou uslyšel, jak cosi mokrého udělalo plesk! Jeho táta za volantem zavrčel.

„Áááá, u zapařenýho sejra! Jedna z těch pitomých koček v tom pitomým SUV právě vystrčila tu svou pitomou hlavu z okýnka a vydávila chuchvalec chlupů. Rozmázl se mi po celým čelním skle!“

„Barone?“ ozvala se Oskarova máma. „Nezapomněl sis ráno píchnout injekci na nevrlost?“

„Ne, Lolo…“

„Protože tohle měly být zábavné rodinné prázdniny a…“

Plesk!

Čelní sklo trefil další chuchvalec oslizlých chlupů v nechutném obalu.

„Áááá, u bejčí šlachy!“ láteřil Oskarův táta. „To si nemůžou odkrknout jednou?“ Dupnul tlapou na plyn. Dodávka vystřelila po cestě ještě rychleji. „Ale to nééé… vždycky musí vyzvracet dva chuchvalce.“ Nasadil legrační, nóbl kočičí hlas. „Óóó. Podívejte se na mě. Jak jsem výjimečná! Jsem kočanda. Kdykoli si ublinknu, ublinknu si hned dvakrát…“

„A taky si neodpustí to hloupé škubání rameny nahoru a dolů,“ dodala Fifi, Oskarova náctiletá sestra. „A pak dělají ‚gak-gak-gak‘. Jako by potřebovaly každému ohlásit, že budou blinkat, nebo co. Kočky jsou tak hnusné a nechutné.“

„Tak jim něco ukážeme, aby měly fakt proč zvracet!“ zaláteřil táta. Sešlápl plyn ještě silněji.

Řvoucí a rachotící dodávka se řítila po silnici.

„Barone?“ zalapala po dechu Oskarova máma a ve snaze zachránit si holý život se chytila držadla nad hlavou. „Ty mě děsíš!“

„Tak máš sedět doma na kočkolitu, Lolo. Protože správnej pes musí udělat to, co je potřeba. Já tu kočku chytím!“

Oskar souhlasně a od srdce zavyl! „Ha-ůůůůůůůůůů!“

Zaprášený pickup přelétával po dálnici z pruhu do pruhu, dokud se nezařadil po bok elegantního černého SUV.

„Haló, pane Fousku?“ zakřičel táta směrem k přední sedačce a kočce za volantem. „Dávej bacha, kam zvracíš!“

Oskarovi bušilo srdce nadšeným očekáváním. Tohle bude táááák super.

Poslouchat tátu, jak řve na kočky, měl ze všech oblíbených věcí úplně nejradši!

Kapitola 2

Molly Prskavcová seděla na zadním sedadle rodinného SUV a předstírala, že se jí vážná hudba, kterou poslouchal její táta v rádiu, líbí.

Molly byla výtečná herečka. Předstírání jí šlo přenáramně.

Zbrusu nové, plně vybavené SUV (za zadní sedačkou mělo dokonce vlastní krabici s pískem) si spokojeně vrnělo po dálnici a jeho motor jemně předl.

„Není ten Mňaózart báječný?“ prohlásil s potěšením Mollyin táta a dirigoval symfonickou hudbu rytmickým šleháním ocasem.

Mollyina matka se choulila na vysluněném předním sedadle a blaženě klimbala. Mollyin bratr Sekáč – který se už po krátkém návalu nevolnosti

z jízdy, při němž vyprodukoval několik chuchvalců chlupů, cítil mnohem lépe – si pohrával s kapesní hrou, na které honil červenou tečku.

Kočky mířily do parku Na západní hranici, do domova vzácných, exotických a strašidelně divokých stvoření. Molly se nemohla dočkat. Těšila se na naprosto výjimečné, napínavé prázdniny.

Z ničeho nic přirazil ke straně jejich kočičího sportovně užitkového vozu starý rozhrkaný pickup plný uslintaných psů (fujky). Kudrnatý smeták na místě spolujezdce si zakrýval oči packami a vrčící pes za volantem přitom cosi zlostně poštěkával. Molly pochopitelně nemohla slyšet, co štěká. Jejich SUV totiž disponovalo vynikající zvukotěsností.

Ze zadního okénka kabiny visela hlava mladého psa, kluka asi tak Mollyina věku. Kluk si slintal po celém obličeji. Nechutné.

Od okénka řidiče SUV se odrazil chlupatý tenisový míček. Molly zakoulela očima. Proč musí psi neustále házet tenisovými míčky!

Mollyin otec s povzdechem spustil zatmavené okénko. Molly pohlédla na tachometr. Řítili se rychlostí sto třicet kilometrů za hodinu! Molly zaryla drápky do sedačky, aby ji to neodfouklo.

„Ano?“ ušklíbl se na psy potutelně její otec. „Můžu vám nějak pomoci? Nejste ti psi, co hledají další a další místo na očůrávání?“

„Hned zastav!“ vyštěkl pes za volantem.

„A jéje,“ odpověděl Mollyin otec sarkastickým způsobem, který Molly vždy rozhihňal. „Poslouchejte, jak ten pes vyslovuje ta slova, co zná. Obě dvě.“

„Já znám víc slov než tyhle dvě!“ zařval pes.

„Ach, skutečně? Pak hovořte, pane. Vyslovte se! Jsem jedno velké ucho. Ne, počkat, to váš syn je jedno ucho. Tedy kromě míst, kde má jazyk, samozřejmě!“

„Chceš si čuchnout?“ křikl pes za volantem a hrozil Mollyinu otci zaťatou tlapou.

„Čuchnout čeho?“ odpověděl kocour. „Psího dechu? Račte si lupnout Tic Tac, než se příště zapojíte do veřejné konverzace, pane. To sušené hovězí z vašeho dechu zamořilo celou dálnici!“

„Já zamořím tebe, kočičáku!“

„Je všechno v pořádku, Bouchači, miláčku?“ zeptala se Mollyina máma a se zívnutím se přitom protáhla na sedadle spolujezdce.

„Ano, Chundelko, drahoušku. Klidně spi. Jen se snažím tady toho starého psa naučit novému kousku.“

„Tak hodně štěstí.“ Znovu stočila tělo do klubíčka a okamžitě usnula.

„Už tam budem?“ zeptal se Sekáč a na krátký okamžik vzhlédl od své videohry.

„Ne,“ odpověděla Molly. „Otec se dohaduje se psem.“

„Nesnáším psy,“ řekl Sekáč.

„Ano, Sekáči,“ prohlásila Molly. „Jsme kočky. Nenávidět psy je nám vlastní. Vždycky bylo, vždycky bude.“

Mollyin otec na psy zasyčel a ukázal jim své ostré zuby.

Psi štěkali jako pominutí.

Kočky zvesela mňoukaly.

Načež Mollyin otec zadupl pedál plynu až k podlaze, vyrazil vpřed jako raketa a nechal pesomobil za sebou v oblacích prachu a kouře.

„Psi,“ ušklíbl se Mollyin otec. „Čím víc štěkají, tím víc je mi to putna.“

„Ehm, otče?“ řekla Molly, která se dívala zadním okénkem.

„Ano, koblížku?“

„Ti psi nás dohání!“

Kapitola 3

Oba vozy hlasitě proletěly branou parku Na západní hranici v oblaku kouře a vodopádu jisker – zároveň, na sekundu stejně!

Oskarův táta vyskočil z pickupu a máchal přitom ocasem.

„Haf-haf! O parník, kocoure! Dostali jsme vás!“

„Hafi dydu-dáááá!“ zavyl Oskar. „Můj táta je nejlepší. Jó, nejlepší. Jó, jó, jó!“

Kočičí řidič pomalu vyklouzl z SUV a zlehka si olizoval pravou tlapku, jako by ho na celém širém světě netrápila jediná maličkost.

„Ve kterém to alternativním vesmíru znamená prohra výhru, bleší mozku?“ zeptal se.

„Komu říkáš bleší mozku, ty hromado chlupů?“

„Potrefená husa se vždycky ozve.“

„No, aspoň nesmrdím jako na sluníčku zapomenutá plechovka tuňáka.“

„Ne, páchneš jako mokrý pes. Copak, nevydržel jsi to k nejbližšímu požárnímu hydrantu?“

„Starej se o sebe. Pořád čůráš do krabice s pískem a snažíš se to schovat?“

„A dost!“ zavřískl velitelský hlas majestátně vyhlížející jestřábosovy v uniformě strážce parku, sedící na koni s parožím.

„Páni!“ vydechl Oskar. „On je napůl jestřáb, napůl sova!“

„Ano,“ zašeptala matka. „Tenhle park je plný magických a bájných stvoření.“

„Tlupa podivínů,“ zašeptal Oskarův táta koutkem tlamy. „Vypadá jako blázen.“

„Já jsem ona,“ opravila ho jestřábosova. „A díky mé soví polovině mám vysoce vyvinutý sluchový systém.“

„É?“ opáčil Oskarův otec.

„Říkala, že velmi, velmi dobře slyší, ty tupé psisko!“ zakřičel kočičí řidič, zatímco se zbytek jeho rodiny soukal z SUV vyhřívat na sluníčku. Až na onoho náctiletého kočičího kluka. Ten hrál videohru a zůstával sedět v autě.

„Už tam budem?“ zakňučel.

„Ano, Sekáči.“

„Tak jedem zpátky, já se tu nudím.“

„Umíte vzlétnout jako jestřáb, madam?“ zeptal se Oskar strážkyně parku dychtivě (ostatně tak se ptal vždycky na všechno).

Jestřábosova přikývla. „To nejlepší z obou druhů. Mám jestřábí oko a soví uši.“

„Ten jeho kůň je taky divnej,“ zamumlal Oskarův táta. „Kdo kdy slyšel o koni s parožím?“

„Já,“ prohlásila jestřábosova. „Jak jsem řekla, mám velice dobrý sluch.“

Kapitola 4

„Mí předci, abyste věděli,“ řekla moudrá jestřábosova a složila si křídla za zády, „si uvědomili něco, co jste se vy kočky a psi nikdy nenaučili: svět je plný spousty nelítostných a divokých stvoření, zejména tady na okraji civilizace.“

Psí rodina naklonila hlavy do strany, aby lépe slyšela.

Kočky zavřely oči a zívly.

„Nůůů-dááá,“ zavrněl Sekáč.

Jestřábosova pokračovala. „Mí předci si brzy uvědomili, že tváří v tvář krutým šelmám, které se toulají temnými lesy divočiny, se musí nějakým způsobem naučit žít pospolu, pokud nechtějí zemřít každý sám.“

„A právě kvůli tomu,“ zašeptal Oskarův táta sarkasticky, „pak potkáte takovou slátaninu na losokoni.“

Ze psí skupiny se ozvalo posměšné „he-he“.

„Pořád vás slyším,“ prohlásila jestřábosova a poklepala si přitom konečkem jestřábího křídla na spánek soví hlavy. „Skvělé uši, pamatujete?“

„Pro mě za mě,“ utrousila Fifi, které, stejně jako většině ostatních teenagerů, docházela trpělivost, kdykoli se jim starší lidé snažili sdělit něco moudrého.

„Řekněte nám, až skončíte, osobo,“ prohlásil podsaditý mourek Sekáč. „Potřebujeme si schrupnout.“

„Kde je, prosím vás, kočičí část?“ zeptala se kočičí máma. „Potřebujeme se všichni umýt.“

„Myslíš oblízat se!“ vybafl Oskarův táta.

Oskar zavyl smíchy.

Jestřábosova si povzdechla. „Ó, východ je východ a západ je západ, ti dva se nikdy nesetkají!“

„É?“ podivil se Oskarův táta.

„To je poezie,“ prohlásil snobsky kočičí táta, zatímco jeho rodina nastupovala zpátky do svého SUV. „Přečti si občas nějakou knížku!“

„Proč bych je měl číst, když jdou rozkousat?“ řekl Oskarův táta a vydal se v čele ostatních směrem k pickupu.

Oskar vyskočil na zadní sedadlo a znovu vystrčil hlavu z okénka.

„Jaká škoda,“ uslyšel naříkat jestřábosovu k jejímu losokoni. „Jaká škoda našeho krásného parku. Nesnášenlivost mezi vašimi dvěma druhy způsobila světu tolik zármutku. Kdo by mohl zapomenout na ságu o tom, jak psi vysypali zásilku šantového čaje do Packového zálivu? Nebo na příšernou bitvu u Tlapkova během První srsťové války? Všechna stvoření, velká i malá, zažila utrpení jen proto, že sváry mezi kočkami a psy nikdy neskončí.“

Z toho se Oskar zaradoval natolik, že zavrtěl ocasem.

Měl radost, že psi a kočky spolu nikdy nebudou žít v míru.

Nikdy netoužil po kočkolitu ani po nahánění červených laserových teček. Kočky byly tupé a nepřipadalo v úvahu, že by na ně kdy změnil názor!

Kapitola 5

Každého rána v následujících pěti dnech udělal Oskar úplně totéž.

Protože psi milují rutinu.

Časně z rána, ještě předtím, než se zbytek jeho rodiny vykulil ze psích pelechů, vylezl Oskar ze stanu a dlouze a důkladně nasával okolní vzduch.

Lahodné.

Rosa smíchaná s jetelem a špetkou borovice, vavřínu a bláta.

„Tenhle park je hotový ráj!“ zvolal a prohlížel si přitom zelená pole a zvlněné kopce a hluboké, přehluboké lesy a vzdálené hory. Ocasem máchal vpravo, což dělal vždy, když byl šťastný. Když jím máchal doleva, znamenalo to, že se bojí. Ale v parku Na západní hranici se neměl čeho bát, ať už si ta šílená stará strážkyně parku říká cokoli. „Tolik klacků k aportu! Tolik luk na proběhnutí! Tolik míst na vykakání!“

A co bylo na psím táboře vůbec nejlepší?

Žádné kočky. Ty měly své vlastní oddělené tábořiště, díky bohu. To leželo úplně jinde, někde na východě.

Nikde v okolí několika mil nebyl ani jeden sloup na škrabání drápů, ani houpající se věci,

ani šanta. Jen samí psi a tenisové míčky a pískací kousací hračky a slanina k snídani a úchvatná překážková dráha pro všechny psy s láskou k nahánění. Oskar nespatřil jedinou kočku celých pět dní, díky bohu!

V dálce uviděl Oskar horu, která vypadala jako velký zahnutý nos s povadlou bradavicí na straně. Nebo taky jako hromada bramborové kaše s kbelíkem překlopeným přes vrchol. Nebo taky jako celá hora mletého masa se psím pamlskem ve tvaru kosti zaraženým do svahu.

Ano, není pochyb, má hlad. Čas na psí snídani.

Přeskákal otevřené prostranství směrem k jídelně, která za každých okolností, protože byla určená pro psy, připomínala svinčík. Jak se blížil, zavětřil párek ve slanině. A čerstvý pytlík sušeného hovězího, který kuchař právě roztrhl zuby. Přidal do klusu.

Oskar byl docela sportovně založený. Ve škole platil za hvězdu tenisákového týmu. A taky byl rychlý. Průměrný pes dokáže běžet rychlostí asi tak třicet kilometrů za hodinu. Ale Oskar? Trenér mu naměřil rovnou třiačtyřicet! Taky byl pořádně mrštný. Po snídani bude muset vyzkoušet tu překážkovou dráhu a pak se, samozřejmě, odměnit šlofíčkem.

Už už se chystal vrazit do jídelny a nacpat čumák do misky plné masité kaše, když najednou musel zapojit zadní nohy a zabrzdit smykem – jinak by totiž narazil do elegantního černého SUV.

Do stejného SUV, které naháněli až do parku v den, kdy přijížděli!

Kapitola 6

Byla to ta samá supernamyšlená kočičí rodina!

Oskar se posadil a naklonil hlavu doprava, zatímco kočičí táta vyskočil z SUV.

Jejich pohledy se střetly.

Oskarovi se zježily chlupy na hřbetě.

Kocour zasyčel. „Věř mi,“ pronesl pohrdlivě směrem k Oskarovi, „ani já právě netoužím po tom socializovat se s vámi, prašivými vořechy!“

Oskar natočil hlavu o dalších pár centimetrů do strany. Vůbec netušil, co znamená „socializovat“.

Kocour vyryl drápem do plotového sloupku dlouhou rýhu. Podařilo se mu tak vypáčit dřevěnou třísku. Použil ji jako hřebík, kterým na sloupek připevnil ceduli.

Hledá se kočka, stálo na ní.

Uf, pomyslel si Oskar. Proč bych se měl obtěžovat s hledáním nějaké zatoulané kočky?

Copak někomu na celém světě může chybět jedna mizerná kočka?

Vypadá to, že všude jich pobíhá asi miliarda, nahání ptáčky, mučí myšky a vřískají na měsíc. O jednu víc nebo míň. Navíc, Oskar byl na prázdninách. Psi na prázdninách žádné ztracené věci nehledají. Kromě slaniny. Pokud se ztratí plátek slaniny, pak všichni psi v parku ochotně vytvoří pátrací skupinu, pročmuchají terén a slaninu najdou.

Kocour zatím vylezl zpátky do svého SUV a mumlal přitom: „Škoda plakátu. Psi stejně neumí číst. Kdyby uměli, dávali by pozor sami na sebe, přesně jak se píše na všech těch cedulích.“

Velký černý vůz uháněl pryč a od jeho pneumatik stříkaly proudy štěrku.

Když auto přestalo blokovat vchod do jídelny, ucítil Oskar znovu lahodnou vůni omastku ze slaniny, smíchaného s tukem z párků. Oblízl si tváře. Čas na snídani.

„Oskare!“

Safra. Máchl ocasem doleva.

Protože ten výkřik pocházel od jeho táty, což bylo děsivé za každých okolností, ačkoli jeho táta řval v podstatě neustále.

„Pojď sem, chlapče!“ volal táta. „Popadni batoh. Tvá matka trvá na tom, že dnes musíme na túru do přírody.“

Páni, pomyslel si Oskar. Půjdeme do úžasného, kouzelného, báječného parku!

Dlouhými skoky přiběhl na místo, kde čekal jeho táta, máma a sestra.

„A co snídaně?“ zeptal se dychtivě (jako vždy).

Matka se usmála. „Zabalila jsem sendviče se sekanou a slaninový koktejl.“

Páni, pomyslel si Oskar.

Sendviče se sekanou a slaninový koktejl měl ze všeho nejradši!

Kapitola 7

Oskar si nahodil batoh na záda.

„Slyšel jsi to?“ prohodil k tátovi. „Jedna z těch koček, co jsme potkali první den, se ztratila.“

„To je dobře,“ odpověděl táta. „O jednu míň k nahánění na strom.“

„Barone?“ řekla Oskarova máma. „Vážně. Jsme na prázdninách.“

„Možná. Ale nenávist ke kočkám si u opravdového psa volno nebere.“

„No jasně,“ řekla Fifi. „Jsou tak namyšlený, jako. A sejratý. Zadky jim smrdí jak syrečky.“

„Sýr?“ zpozorněl Oskar. „Máme na těch sendvičích se sekanou sýr?“

„Ano, drahoušku,“ odpověděla matka. „A taky burákové máslo.“

„Páni, páni, páni!“

Na košili mu skanul pramínek slin. Matce to nevadilo. Slintala totiž taky. Jako všichni psi. Psi to tak totiž dělají.

Šli po stezce lemované mulčem z borové kůry.

„Tohle je opravdu kouzelné místo,“ prohlásila Oskarova máma, zatímco si vychutnávala výhledy.

Ptáci zpívali. Motýli se třepotali. Včely bzučely. Na nebi se objevila duha, přestože nepršelo. Voda tekla v kaskádách vodopádem a vystřikovala do okolního vzduchu oblaka nádherně osvěžující mlhy. Vzduch voněl divokými květinami.

Vše bylo v dokonalé harmonii.

Což znamenalo, že asi tak po hodině to začala být tak trochu nuda.

Oskar zvládl vstřebat jen určitou dávku dokonalosti a kouzla. Potřeboval akci. Dobrodružství. Rychlost!

A taky se nechal snadno rozrušit.

Zejména ve chvíli, kdy před ním z jednoho stálezeleného stromu na druhý přeskočila veverka.

„Páni!“ vykřikl Oskar.

„Veverka! Létající veverka! Ty mám ze všech nejradši!“

Vyrazil do běhu. A pak do sprintu.

Kapitola 8

Oskar pádil podrostem a veverka uháněla v korunách stromů nad ním.

„Já tě dostanu, ty veverčí vořešáku!“ křičel Oskar. „Jsem rychlý. Nejrychlejší hráč v našem tenisákovém týmu.“

„Ale rychlejší než já nejsi!“ zapištěla létající veverka a nenuceně se vznášela ve vzduchu. „Já si plachtím, hele, kámo! Ani se u toho nezapotím. Je to tak snadné. Pochutnávám si na oříškách, které si skladuji ve tvářích už od poslední zimy. Mňam, mňam, mňam. Lahoda.“

Oskar nabral pach létající veverky hluboko do nosních dírek a uložil si ho bezpečně do hlavy. Teď ji mohl pronásledovat, i kdyby ji ztratil z očí.

„Já tě dostanu!“ Oskar se tetelil radostí.

„To už jsi říkal,“ pískla veverka šest metrů nad ním.

„No, taky dostanu. Určitě!“

„Ne, ne, nedostaneš!“ odfrkla si veverka a poletovala přitom mezi stromy jako podzimní list s raketovým batohem. „Ty jsi na zemi, kámo. Já jsem ve vzduchu.“

„Já umím skákat!“

„Bezva, kámo. Skákej. Ale až vyskočíš, já – ehm, počkej, teď nevím – aha! Uletím!“

Oskar se prohnal mělkým potokem a veverka skákala z jednoho stromu na druhý a roztahovala přitom ruce a nohy tak, aby napnula kůži jako plachtu.

Oskar si zamáchal košili a kalhoty měl celé zablácené.

„To je švanda!“ funěl.

„Švanda?“ smála se veverka. „Jsi špinavější než přenosný záchod na naší poslední rodinné oslavě!“

„No a? Nahánění veverek mám ze všeho nejradši!“

„Budeš si muset najít jiný koníček, kámo!“

„Nejmenuju se Kámo. Kámo je můj strejda. Já jsem Oskar! Umím běžet rychlostí čtyřicet tři kilometrů za hodinu!“

Veverka si dál poletovala.

Oskar dál utíkal.

O dvě hodiny později začalo zapadat slunce. Oskar přestal veverku proti tmavnoucí obloze vidět, ale pořád ji cítil. Běžel proto dál. Další hodinu.

V hlavě si počítal.

„Běžel jsem třiačtyřicet kilometrů v hodině, po dobu tří hodin. to znamená, že jsem doběhl… uf…hodně, hodně daleko.“

Uběhl vlastně takovou dálku, že vůbec netušil, kde je.

Oskar se úplně a beznadějně ztratil.

Kapitola 9

Á jéje, pomyslel si Oskar.

Dupnul na brzdy. Zavrtěl ocasem. A pak ho stáhl mezi zadní nohy. Bál se.

Ne, trnul hrůzou. Nikdy předtím se ještě neztratil. Ztratit se nepatřilo mezi jeho oblíbené věci.

„Ale, copak se děje, kámo?“ zapištěla otravná veverka z větve vysoko na vzrostlém stromě. „Došla ti šťáva? Myslela jsem, že po mně půjdeš jako pes. Všiml sis? Slovní hříčka. Chceš ještě jednu? Znala jsem kdysi dogu, co byla děsně vychrtlá. Rozumíš? Doga jako chrt?“

„Pomoc,“ kníknul Oskar.

„Sorry, kámo. Já tě tady nahoře neslyším.“

„Pomoc!“ zakřičel Oskar.

A pak začal štěkat a bafat a vřískat a výt!

„Pomoc, pomoc, pomoc, pomoc!“

Kňučel o pomoc tak silně a tak dlouho, až ho začalo bolet v krku.

„Tý jo!“ pískla veverka ze svého bidýlka na stromě. „Co kdyby sis trochu odpočinul? Nikdo tě neuslyší, protože v téhle části parku není nikdo kromě několika veverek, pár ptáků a, samozřejmě, tlupy divých masožravých potvor. Neříká se jim masožravé pro nic za nic, znamená to, že rády žerou maso. Psí maso, kočičí maso – nejsou moc vybíravé.“

Oskara se zmocnila panika. „Pomoc, pomoc, pomoc, pomoc, pomoc!“

„Ty jsi tak tupý, pse,“ smála se veverka. „Nedivila bych se, kdybys sedával na televizi a díval se na gauč.“

Oskar toho měl právě tak akorát. Tu zatracenou veverku chytí.

Vyskočil tak vysoko, jak jen uměl. Asi dvojnásobek své délky.

Jenže Oskar uměl lépe běhat než skákat. Vlastně si sotva sáhl na nejnižší větev. Veverka, která

musela být nejspíš napůl kočka, seděla někde na dvacáté nebo třicáté větvi. Oskar to ani nedokázal spočítat. Matika mu zrovna moc nešla.

Rozhodl se svou výpravu na lov veverek ukončit a pokusit se najít cestu zpátky do psího tábora.

Ušel sotva padesát metrů a narazil na zurčící potůček, proudící přes řadu kamenů, sloužících jako skvělá lávka.

Oskar potok přešel – z jednoho kamene na druhý – a zamířil do lesa. Asi po půl kilometru zahnul u mechem porostlého balvanu doprava, uběhl možná půl dalšího kilometru, seskákal po prudkém svahu, přeskočil úzký vodopád, na protějším břehu pospíchal kus po proudu, u pokrouceného pařezu zabočil doleva, u travnatého drnu doprava, pak doleva, doprava, doleva a doprava, až narazil na zurčící potůček, proudící přes řadu kamenů, sloužících jako skvělá lávka.

Byl přesně tam, odkud vyšel.

Slunce už úplně zapadlo. Obloha byla černá a posetá malinkými mihotajícími se hvězdami. Jediné zvuky, které slyšel, byly cvrkání cvrčků a jemné houkání sov.

Oskar se ještě nikdy neocitl takhle sám.

Byl městský pes ztracený v lesích – někde na úplném okraji civilizace.

Měl sklopené uši, sehnutou hlavu a ocas pevně stažený mezi stehny.

Tohle nebylo dobré. Právě naopak.

Tohle bylo jako tenkrát, když byl ještě štěně a počůral se doma na koberec.

Zlé, zlé, zlé.

Kapitola 10

Oskar měl ovšem jednu výhodu. Byl to odhodlaný a oddaný psí skaut.

A taky měl pořád ještě svůj batoh! A kousek opodál tekl potok, takže se nemusel strachovat o vodu. Mohl se napít přímo z potoka. Což přesně udělal. Pil celých pět minut.

Pak, trochu roztřesenými tlapkami, posbíral všechny třísky a polámané větvičky na úpatí okolních vzrostlých stromů. Naskládal je křížem krážem do kruhu z kamení, vytáhl vodotěsné pouzdro se zápalkami, které nosil vždy u sebe (protože psí skaut je vždy připraven) a během okamžiku si rozdělal hezký, přívětivý ohýnek.

Teď měl teplo. A světlo. A praskání hořícího dřeva k zaplašení všeho toho sovího houkání a dalších strašidelných zvuků nočního lesa.

„Čas na večeři!“ zvolal Oskar do prázdna, protože byl sám.

Prošacoval batoh. Nenašel žádné sendviče se sekanou ve voskovaném papíru (ty vždycky nosila máma v piknikovém koši), zato tři konzervy psího žrádla. Otevřel tu s nápisem HOVĚZÍ S OMÁČKOU a její obsah vylil do cínového ešusu. Vypadalo to báječně.

No jasně, Oskar měl takový hlad, že mu připadalo báječné všechno. I kaše z bláta.

Nacpal čumák do misky a zhltal svou večeři.

Měl pořád hlad, a tak přemýšlel, že otevře další konzervu.

Ne, pomyslel si. Nech si ji na snídani.

Pak ho ale napadlo ještě něco dalšího. Obě konzervy? K snídani přece nepotřebuješ dvě konzervy psího žrádla. Takže si můžeš dát jednu jako moučník a –

Přestal přemýšlet.

Protože z nenadání prostoupily les okolo strašidelné zvuky a děsivé pachy.

A oči. Spousty a spousty svítících očí.

Jeden pár očí vystoupil z temnoty a proměnil se v obrovitou pumu!

Blížila se k němu s bojovně shrbenými zády.

Obrovitá puma na sobě neměla žádné oblečení! A chodila po všech čtyřech! To znamenalo, že jde o nějakou divokou šelmu. První, jakou kdy Oskar viděl.

Puma se plížila čím dál blíž.

Proplížila se přímo kolem něho.

Přímo – kolem – něho.

Pak se zastavila, otočila a zařvala Oskarovi do tváře.

Vau. Divoká nedivoká, tahle puma by si rozhodně měla čistit tesáky častěji. Její dech smrděl jako půl kila hamburgerů uložených na měsíc do vypnuté ledničky.

„Ahojky, pse,“ zasyčela lítá puma. „Jejejej. Ty jsi mi ale lákavé soustečko. Škoda, že už jsem večeřel. Ještěže po večeři vždycky následuje snídaně! Nikdy nevím jistě, co mi ráno připraví na talíř. Psa, veverku, dikobraza, ondatru. Takový výběr. Páni, v tomhle koutě lesa je to úplný švédský stůl. Uvidíme se za úsvitu, zatoulaný chlapče.“

Divoká šelma pomalu odkráčela a olizovala se přitom až za ušima.

Oskar začal horečnatě kopat díru, do které by se mohl ukrýt.

Snídaně? Hned ráno?

Nikdy v životě se ještě takhle nebál!

Kapitola 11

Té samé noci, ve srubu, který sloužil jako ústředí parku Na západní hranici, pořádala majestátní jestřábosoví strážkyně mimořádnou poradu rodin ztraceného psa Oskara a ztracené kočky Molly.

Obě rodiny stály na opačných koncích velké místnosti a vrčely a syčely na sebe.

„Paní strážkyně?“ řekl Mollyin otec, Bouchač. „Mohli bychom otevřít okno nebo dvě? Ten psí puchanec se nedá vydržet.“

„Opravdu, ty jeden kočkolite?“ vyštěkl Oskarův otec, Baron. „Já cítím jen rybinu. Co jste to vy koule chlupů jedly k večeři? Mořskou polévku?“

„Ticho!“ poručila jestřábosova. „To vaše neustálé hašteření, štěkání a vřeštění nám Oskara

s Molly najít nepomůže. Ráda bych vám připomněla, že ti dva se ztratili v divočině. A tou divočinou mám na mysli nebezpečný a temný hvozd plný divokých šelem. Takových, které si nechodí jídlo nakoupit do supermarketu! Takových, co slupnou cokoli, co hezky voní nebo jim zkříží cestu.“

Když to jestřábosova dořekla, Baron i Bouchač oba těžce polkli. A pak udělali něco nemyslitelného. Oba dva zmlkli.

„Takže,“ pokračovala jestřábosova. Prohrabávala si přitom peří na hrudi a mašírovala sem a tam po bidýlku. „Chci vám oznámit, že jsem povolala elitní záchrannou skupinu. Nejlepší hybridní lovce na světě: vlkomedvědy a lvodýly.

Do společenské místnosti napochodovala čtyři obrovitá stvoření v záchranářském vybavení. Dva vlkomedvědi měli hlavy vlků a těla medvědů grizzly. Lvodýli byli zase napůl lvi (vršek) a napůl krokodýli (spodek).

„Tato stvoření jsou kombinací těch nejlepších lovců v přírodě,“ řekla jestřábosova. „Dva vlkomedvědi budou hlídkovat v lese. A dva lvodýli zase prohledají park tak, že rychle proplavou hojné vodní cesty. Mí kolegové jestřábosovy a já poskytneme vzdušnou podporu a poletíme na průzkumné mise.“

Jeden ze lvodýlů, evidentně vedoucí celého záchranného týmu, vystoupil vpřed. „Nevrátíme se, dokud vaše děti nenajdeme,“ prohlásil a potřásl přitom svou úctyhodnou hřívou. „I kdybych si přitom měl namočit chlupy.“

Bouchač s Baronem předstoupili a potřásli lvodýlovi šupinatou tlapou.

„Děkuji, dobrý muži,“ řekl Bouchač.

„Jo,“ řekl Baron. „Díky, kámo.“

Vznešený lvodýl přikývl. „Asi si dovedu představit, jak se vy dva právě musíte cítit. Protože jsem taky táta.“

Když to vedoucí záchranného týmu dořekl, nemohli oba otcové nic než přitakat.

A popotáhnout.

A když si byli jistí, že je ten druhý nevidí, oba se rozvzlykali.

Kapitola 12

Mezitím zaslechl Oskar v temné divočině zašustění ve křoví.

Strašidelně blízko.

Hluboko ve své skrýši se začal Oskar celý třást – a nejen zimou (jeho oheň dohořel a on se bál příliš na to, aby se vydal hledat další dřevo).

To je puma, pomyslel si. Vrátila se na půlnoční svačinku. Mě!

Další zašelestění. Praskající větvičky. Jemné šustění listí.

Tak moment. Oskarovou hlavou prolétla nová myšlenka. Jemné šustění? Puma byla OBROVITÁ. Nemohla jemně šustit, ani náhodou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kočka vs. pes.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.