Věnováno milovanému
synovi Vojtovi.

„Věř, že život je hra, ve které i silní,
chytří a bohatí prohrávají.

Ale ty máš nohy, tak běž!

Máš odvahu, tak se nezastavuj!

A máš obrovské srdce, tak bojuj!“

I.
Po letech

Líné letní ráno. Stála jsem jako každý všední den v tomhle zatraceně smolném měsíci na autobusové zastávce a přemítala o tom, jak se člověk musí v dnešním světě obejít bez auta. Už nějaký rok jsem na té zastávce nestála, protože jsem jednoduše nepotřebovala. Jak je to fajn, hodit kabelku jen tak na sedadlo spolujezdce, nastartovat auto, odpíchnout se od baráku a nikam se takhle po ránu stovky metrů neplahočit. Nečekat na většinou opožděný spoj, bez záruky, že alespoň jedenkrát dojedete do práce včas.

V ruce jsem držela mobilní telefon, ale nějak mě nenapadlo se do něj dívat. Obvykle si procházím nové i staré zprávy. Přemýšlím, zda jsem je četla, kdy a jestli vůbec. Stává se mi totiž, že v tom množství často opomenu důležitost těch opravdu podstatných informací. Vlivem stále se rozmáhající mobilní komunikace mě pak překvapí fakt, jak si člověk velice rychle vymezí okruh lidí, důležitých lidí a záležitostí s nimi spojených, které si zaslouží okamžitou zpětnou vazbu. Na místech, jako je zrovna zastávka, to dělávám spíš z nečinnosti. Abych tak jednoduše zaplácla čas navíc, který mi zbývá, než nastoupím do autobusu.

To ráno jsem ale koukala pouze na černý displej. Asi dlouho. Nějak jsem ztrácela pojem o čase. Pak jsem ucítila jemné zaklepání na rameno. „Jsi to ty?“ vykulila na mě rozzářené oči. „Lekla jsem se nejdřív, že se pletu… To víš, takhle po ránu,“ zasmála se nahlas. „Ahoj, Nelo!“ Byla to Romana. Moje spolužačka ze střední školy.

„Jejku, co ty tady? Ahoj!“ vzpamatovala jsem se.

„Bydlíme kousek odtud, na vršku, v těch řadových domech. Jeden jsme si s Robertem koupili,“ znovu se na mě mile usmála. Ani si ji snad nepamatuji s jiným výrazem. Pořád stejně optimistická premiantka třídy.

Provdala se hned po škole za nějakého informatika. Neskutečně ji prý uháněl. Aspoň tak jsem to slyšela já. Vždycky na mě působila trochu jinak. Uměla se rychle nadchnout pro věc, ale i stát pevně nohama na zemi. Jako by se v ní občas bily dvě osoby. Dvě ženy, dvě zvláštně se doplňující ženské bytosti. Ačkoli se naše cesty po střední škole zcela rozešly, věci a zážitky kolem ní a v jejím podání mi utkvěly v paměti.

„Ty ses sem vrátila hned po vysoký, viď?“ vyhrkla na mě, jako by tušila, o čem přemýšlím. Bloumala jsem ve vzpomínkách a bylo to na mně pochopitelně vidět.

„Ano, vlastně ano,“ odpověděla jsem stručně. A hned jsem se zeptala i já: „Jezdíš z týhle zastávky každý ráno? Je to docela velká náhoda.“ Pořád jsem hledala nějaká logická vysvětlení. Pro všechno.

„Ne, ne. Spala jsem na dnešek u kámošky. Tady kousek odsud a… za chvíli by mě tu měl naložit syn,“ vyhrnula si rukáv a zadívala se na hodinky, „už je doufám na cestě,“ znejistěla. „Jezdí se mnou teď každé ráno k nám do tiskárny na brigádu. Pravá sezóna mu začíná zase až v půlce srpna.“

Vodopád slov a informací, jež jsem takhle zrána nestíhala vůbec pobírat. Najednou jsem zase neměla pojem o čase ani prostoru. Spolužačka ze střední a mně tady neseděl úplně obyčejný věk. Dívala jsem se na ni a vůbec netušila, o čem a o kom to vlastně mluví.

„Aha,“ polkla jsem na sucho. „Ty už máš tak velkého syna?“ vykoktala jsem zvědavě. Trochu netaktní otázka, pravda!

Ale ona to vzala naprosto suverénně. „Ano, jeden z těch hodně podařených hříchů mého mládí,“ bez váhání odpověděla, a i když jsem si byla naprosto jistá, že za tím nebyla ani špetka ironie, zasmála se. Tomu, co na sebe právě bez rozpaků prozradila.

„Já jsem teď tři týdny bez auta, čekám na náhradní díl, a tak se dopravuju do práce busem. Už jsem tomu odvykla. Ach jo!“ povzdychla jsem si nahlas. Možná i proto, že jsem se sama dobrovolně připravila o jeden určitě peprný příběh z jejího mládí. Ale už to mi nepřišlo zrovna vhodné.

„Jo tááák,“ podivila se. „A jinak? Co rodina a vůbec?“ otočila se na mě celá.

„Jakž takž to jde. Mám dva kluky. Oba dávno školou povinný. Michal s námi teď nežije.“ Ani nevím, proč jsem jí tuhle osobní informaci vlastně sdělovala. Asi proto, že se tak nějak nabízela.

„Tak možná to není někdy od věci, ne?“ Reakce, kterou jsem rozhodně nečekala. Úplně mě vykolejila. Byla jsem docela mimo.

„Ano, když se to tak vezme. Přestala jsem to jednou provždy řešit.“ Sice to znělo, jako bych tu odpověď měla dopředu připravenou, ale připadala jsem si stejně nemožně.

„Tak vidíš. To chce párty! Zvu tě, Nelo! Tuhle sobotu?“ spustila na mě jako utržená. „Máš ještě své staré číslo? Napíšu ti. Přijeď! Bude to u nás na zahradě. Někdy je fajn vyvětrat si hlavu. Klidně s cizíma lidma… Věř mi!“ ubezpečovala mě a dívala se přitom na můj nijaký výraz.

Bylo to od ní milé. Ale nic víc. Vzala mě prostě na milost.

„Možná máš pravdu.“ Poprvé za to ráno jsem se donutila usmát.

Troubící vozidlo, přibližující se závratnou rychlostí, probralo i ostatní čekající kolem dokola.

„To je Ben!“ vykřikla Romana. „Jak jinak!“ dodala nadšeně.

„Tak to se máš,“ řekla jsem oproti ní zcela tiše.

Romana mi ale trhla rukou. „Pojď, někam tě hodíme,“ navrhla a táhla mě s sebou.

„Dík, ale mám to myslím jiným směrem,“ odpověděla jsem rozmrzele. Byla jsem si tím naprosto jistá. Co se budu někam cpát.

„On se rád otočí. Znáš přece ty mladý kluky, jednou se chytnou volantu a nejradši by s ním i usnuli,“ rozřehtala se a několikrát po mně mrkla jedním okem.

Taky jsem se znovu usmála. Chovala se pošetile, jako malé děcko.

„Nevím, já si počkám na bus, však tu bude co nevidět.“ Dala jsem okamžitě zpátečku. Proč bych měla nastupovat k někomu cizímu do auta?

„Nebuď tak přízemní a koukej si nasednout!“ nakázala mi s takovým zvláštním úšklebkem.

Rozesmálo mě to. Šourala jsem se za ní a vůbec mě nenapadalo žádné vysvětlení, co to vlastně provádím. Auto zastavilo metr od nás. Mladík za volantem načuhoval ven. Romana mi otevřela zadní dveře. Ona sama si automaticky sedla vedle řidiče.

„Ahoj, Bene, tak jsme nakonec dvě. To jsi rád, viď?“ pronesla Romana až v autě. Jen tak! Úplně v klidu! A přitom se po nás obou podívala.

„V pořádku, žádný problém,“ řekl ten kluk za volantem a zadíval se mi ve zpětném zrcátku do obličeje. Měla jsem po celém těle hrozně zvláštní pocit. Přesto ale… dívala jsem se do toho zrcátka určitě nějakou chvíli i já.

Po cestě jsem si stáhla do jedné třetiny okénko a nechala si do tváře foukat vlhký ranní vzduch. Romana s Benem diskutovali mezi sebou. Já je neposlouchala. Když auto zastavilo u vysoké prosklené budovy, na chvíli jsem zpozorněla. Na hlavních dveřích svítil nápis Tiskárna Frank a těsně pod tím byly uvedeny další nezbytné údaje i kontaktní čísla.

Než Romana vystoupila z auta, obrátila se na mě a laskavě pronesla: „Řekni si, kam potřebuješ hodit. A nezapomeň! Ta sobota platí, tak kolem páté? Budu fakt ráda, když dorazíš. Ještě ti napíšu adresu. Zatím…,“ usmála se a vyskočila z auta.

„Děkuji moc, za obojí,“ odpověděla jsem rychle, i když mě už v žádném případě nemohla slyšet.

Nastalo hrobové ticho. Asi tak na deset vteřin. To se mi nestává. Nechápala jsem. Jako bych měla už na té zastávce takovou divnou předtuchu. Proč se tohle sakra děje?

Ben se ke mně po těch několika vteřinách obrátil: „Tak kam to bude? Čekám na další instrukce,“ pronesl docela klidně. A pak ten hlas. Ochromil mě. Někdo mi snad přilepil rty k sobě? Nedokázala jsem si vybavit vůbec nic. Měla bych se vzpamatovat! Přece tu nebudu za nějakého pomatence.

„Ulice Ostružní. Na úřad…,“ vyhrkla jsem na něj a zasekla se. Nebo mě přerušil on?

„Ano, vím, něco jsem si tam teď byl vyřizovat,“ vysvětlil mi.

„Výborně! Děkuju moc. Je mi líto, že vás zdržuju. Je to nakonec skoro přes celé město,“ konstatovala jsem nejistě.

„Jak jsem řekl, to není žádný problém.“ Znovu na mě mrknul do zpětného zrcátka. „Nechcete si přesednout ke mně dopředu?“ zeptal se, než zařadil rychlost. Ruku měl položenou na páce, ale ještě s ní nepohnul. Namísto toho se na mě znovu otočil.

„Ne! Jenom další zbytečný zdržení,“ řekla jsem odměřeně. Přitom jsem se raději podívala ven do silnice.

Celou dobu, až k úřadu, jsem se snažila sledovat jen cestu. Vnímala jsem Benovy pohyby, jak házel ofinou, zřejmě ze zvyku, do strany. Nedalo se to přehlédnout, bylo to náramně vyzývavé a směšné zároveň. Co chvíli se zavrtěl na sedadle a pokoušel se o nenápadné pohledy zase do toho zpětného zrcátka. Modlila jsem se za každý ujetý metr. Nevím proč, ale cítila jsem se nepříjemně. Zvláštně.

Zastavil na posledním semaforu, pak se pomalu rozjel a nakonec zaparkoval těsně u schodů vedoucích k hlavním dveřím. Budova úřadu byla jedním slovem nevzhledná, přestože nedávno prošla kompletní rekonstrukcí. Každé ráno mi připomněla jeden z těch hranatých panelových domků z doby předchozí.

„Děkuji moc, skvělé! Chodím stejně zadním vchodem,“ sunula jsem se okamžitě z auta ven, aniž bych se rozhlédla.

„Doprovodím vás,“ řekl odhodlaně a hned nato vypnul motor.

Nestačila jsem říct ani ň a stál přede mnou. Vysoká, štíhlá postava mladého muže s kaštanovými vlasy a očima ještě tmavšíma mě najednou přiměla k bdělosti a větší pozornosti. Ten první, přímý pohled nikdy nezapomenu.

Nebyl nijak zvlášť pohledný, i když na kluka měl opravdu krásně tvarované rty, a když se usmál, oči mu zazářily tak, až mě zabrněly nohy. V jeho čisté, snědé pleti se odráželo ranní světlo. I přes ten letní vzduch mě polil studený pot. Neuměla jsem se stydět, a hlavně to na mně musel poznat.

„To nesmí… není třeba,“ vyjekla jsem rozpačitě, když vedle mě udělal opravdu jeden krok vpřed. Rozhodila jsem ruce a dotkla se tak náhodou jeho paže. Snad abych ho alespoň takhle zastavila.

Zbytečný pokus!

„Dobře. Tak jen pár kroků,“ řekl a sklopil oči.

Zastyděla jsem se víc než on. Co se to sakra…? Musím se hodně rychle rozběhnout, a hlavně se nezastavit. Připadala jsem si, jako bych někde něco ukradla. Hlavu jsem držela vzpřímenou a stejně tak i celé tělo. Úplný robot na dálkové ovládání, kterého někdo přepnul do programu nejrychlejší chůze. Už jsem se neohlédla. Měla jsem důvod? Ani náhodou.

Vstoupila jsem skoro nenápadně k sobě do kanceláře, zasedla za stůl. Než jsem zapnula počítač, svlékla jsem si pruhovaný svetr a chvíli nečinně a nehybně zírala před sebe. Obrazovka monitoru začala pomalu načítat všechny ikonky na ploše. Než jsem otevřela první mail, vtrhla do dveří kolegyně z vedlejší kanceláře a okamžitě sebrala vrchní složku z hromady na stole.

„Dobré ráno. Už mě zase honí!“ procedila naštvaně mezi zuby. Myslela našeho věčně vystresovaného a už lehce senilního šéfa. Ještě nepochopila, že s ním se musí jednat v rukavičkách. Zvlášť po ránu, před víkendem a před výplatou. Ten člověk doslova seděl na každé koruně. Už to mi přišlo nadmíru hendikepující. A s věkem se takové vlastnosti ještě víc stupňují.

„To chce klid a úsměv,“ řekla jsem s nadhledem. „Dones mu kafe a nezapomeň aspoň dvě kostky cukru,“ dodala jsem a podívala se na svůj poloprázdný hrníček. Něco podobajícího se kávě v něm zůstalo nedopité od včera.

„Nebo rovnou otrávit,“ pronesla úplně natvrdo. Co jí asi tak mohlo proběhnout hlavou? Usmála jsem se. Nejspíš si samu sebe představila, jak tam tak stojí, předstírá úsměv a povzbuzuje ho. Ať si konečně srkne té úžasné přeslazené kávy! A pak mu hlava padne na stůl a… V tu chvíli vybuchla smíchy.

„Maryšo!“ okřikla jsem ji. Není nad ranní dávku dobrého sarkasmu. Poté jsem se zvedla a následovala ji do naší společné kuchyňky v rohu na konci dlouhé chodby. Nejen náš šéf, ale i já jsem zatoužila po kávě. Tedy určitě bez těch přidaných hodnot.

II.
Nic už neříkej

„Lidé nevědí, co chtějí,
dokud jim to člověk nenabídne.“

Terence Conran

„Ty dnes nějak vyspáváš!“ zavolal na mě starší syn. Dveře od ložnice přitom nechal víc otevřené, než byly přes noc, takže jsem viděla na hodiny v kuchyni. Aktuální čas 9:15.

Můj starší syn Matěj si šel akorát svléknout pyžamo, aby nezmeškal dopolední zápas. Respektive jedno z přátelských utkání starších žáků místního fotbalového klubu. Byly sice prázdniny, ale sportovní kluby neusínaly na vavřínech ani v tomhle čase. Konkrétně u nás se pořád něco děje. Když to není nějaký kemp, tak je to soustředění, kondiční tréninky a jiné. Dalo by se klidně pokračovat… A Matěj fotbalem v posledních měsících doslova žil. Takže mě jeho prosebný pohled donutil zvednout zadek a dovléct své nijak zvlášť odpočaté tělo do koupelny.

Obvykle ho na tyhle víkendové zápasy vozí manžel. Tentokrát mi ale napsal už v týdnu stručnou SMS, že je v Německu a vrací se dnes v noci.

U zrcadla v koupelně jsem konečně úplně otevřela oči. Několikrát jsem si opláchla obličej studenou vodou. Pak jsem vzala do ruky kartáč a zkusila nemožné. Zkrotit své rozčepýřené vlasy. Po dvou minutách jsem to vzdala. Ještěže existují gumičky přímo na moje vlasy. Třeba večer ten drdol i rozmotám.

Nakonec jsem na sebe hodila jednoduché spodní prádlo, bílé legíny a dlouhou černou tuniku s kapucí. Matěj mi ještě po cestě do kuchyně vrazil do ruky můj oblíbený hrneček s horkou kávou a hned nato se šel obouvat.

„Věci mám připravené, čekám u vchodu, mami,“ zavolal na mě, než za sebou přibouchl dveře.

„Filip ještě spí?“ zahalekala jsem už do prázdné předsíně a přitom se několikrát rozhlédla po uklizené kuchyni. My máme paní na úklid? „Dobře, nechám ho dospat, snad budu brzo zpátky,“ odpověděla jsem sama sobě. Vypila jsem ještě dva loky a pak se rychle přemístila do předsíně. Tady je zas pro změnu takový bordel! Sem paní na úklid ještě nedošla! Nedokázala jsem najít svoje tenisky. Z ruky do ruky jsem si přendávala pořád tu samou, levou. Boty byly naházené jedna přes druhou v jedné ze dvou otevřených polic našeho botníku, kde se daly nalézt i zcela jiné cennosti. Jako třeba použité papírové kapesníčky, kšiltovka s utrženým kšiltem nebo už dávno nenošené sluneční brýle.

Bydleli jsme ve druhém patře činžovního domu, celkem blízko centra. A vůbec! Bylo to blízko kamkoliv. Pošta, obchody, škola…

Matěj přešlapoval u vchodu. „Nedošlo mi, že máme auto ještě v háji,“ zasyčel nahlas.

„Tak si dáme poklus, co říkáš?“ nadhodila jsem vtipně. Vůbec mě nenapadlo, že by to mohl vzít vážně.

„To dáš po ránu?“ zasmál se a zvedl oči v sloup.

„Nepodceňuj mě, jooo!“ obořila jsem se na něj a pomalu se rozbíhala. Jako na startovní čáře.

Doběhl mě s druhým vydechnutím. Bylo mu 13. A já ho už teď nestíhala v mnoha věcech. Nebyla jsem matka, která by si tohle nepřiznávala. Ve spoustě ohledů mě to spíš příjemně těšilo a nabuzovalo.

Na nebi se spojovaly černé mraky. Začínalo mrholit. Přidali jsme na tempu. Před hlavní bránou fotbalového stadionu jsme stáli do deseti minut. Byla jsem udýchaná, srdce mi bušilo dvakrát rychleji než při normální chůzi, ale jinak jsem se cítila nezvykle spokojená. Něco na tom ranním běhání nejspíš bude! Zatímco jsem se ještě několikrát ohlédla za synem, který sebejistě nakráčel do kabin spolu s dalšími kamarády, obešla mě skupinka lidí. Překvapivě i několik dívek.

Stála jsem na rohu travnatého hřiště. Rukama jsem svírala zábradlí, abych se trochu protáhla, než vyrazím zpět k domovu, když ke mně zezadu přistoupila vysoká postava. Mužská postava.

„Počítám jasná výhra, když jsi dnes přišla fandit?“

Stačila mi první tři slova a hned jsem věděla, z jakých úst vyšla. Zvláštní, co způsobí některé hlasy na první dojem. Otočila jsem se na něj a pozdravila ho. „Já bych ho asi jen rozptylovala,“ usmála jsem se.

Díval se na mě, ne… díval se na má ústa a rozpačitě se zeptal: „Promineš mi, že tykám? Nějak mi to přišlo přirozené. Vypadáš totiž jako holčička s tou kapucí na hlavě,“ řekl a sklopil oči.

„Bene, klidně,“ vypadlo ze mě. „Tady v tom věkovém průměru, viď? To se úplně nabízí, že jo?“ upřela jsem na něj zdánlivě vítězný pohled. Nekompromisní, ironická a přísná. Snad by mezi námi mohlo být jednou provždy jasno! Z jeho strany ale nepřišlo nic. Nic, čím by zvrátil mou přehnanou reakci. A tak jsem si hlasitě a nespokojeně oddychla. „No nic, půjdu vytáhnout dalšího lenocha z postele.“ Pohlédla jsem zase směrem k bráně a stáhla si kapuci do půli čela. Mrholilo čím dál víc.

„Už?“ zeptal se neklidně. „Nezůstaneš ani na pár minut?“

Myslím, že věděl zcela jistě, že Matěj hraje první zápas. A že bude od začátku v základní sestavě. Jinak by se přece neptal…

„Je to jen přátelské utkání, musím se vrátit. Ahoj.“ Na slovo „musím“ jsem přidala důraz. Jenže můj pohled se spolu s pozdravem zastavil na jeho tváři. Bylo mi ho najednou líto. Z vlasů mu po obličeji stékaly kapky deště, řasy se mu leskly. Své krásné rty tiskl úpěnlivě k sobě. Stydlivě. Přesto se ani nepohnul. „Snad to počasí dnes mamince vyjde, myslím na té párty. Mělo by se to k večeru vybrat,“ řekla jsem napjatě. Nasměrovaná k bráně.

„Přijdeš?“ zeptal se šeptem. Něco jako nenápadná prosba.

Slyšela jsem to slovo dobře, ale neodpověděla jsem. A dokonce se už ani neohlédla. Protentokrát.

„Filipe!“ zakřičela jsem ještě na mladšího syna, než mi zmizel za dveřmi.

„Yes…?“ zastavil se u nich, těsně před zabouchnutím.

„V kolik bude návrat?“ vstala jsem od stolu a polykala poslední sousto z našeho sobotního menu. „Odpoledne asi půjdu ke kamarádce na grilování.“ Došla jsem skoro až k němu. Nervózně se vlnil v kolenou. Jako nějaká figurka na pérkách. „Vem si s sebou klíče a telefon!“ zpřísnila jsem tón hlasu. Žádná akce ani reakce. Prostě si mě vyslechl a smířlivě kývl na instrukce. Než mi jako tajfun přibouchl dveře před nosem.

Na stolku v obývacím pokoji mi asi pošesté za poslední půlhodinu zabzučela zpráva. Romana. Ještě jsem jí nestačila odpovědět. Pořád jsem váhala. Vyndávala jsem právě nádobí z myčky, když se ve dveřích zjevil pro změnu Matěj.

„Prdli jsme,“ zabručel. V kuchyni mě obešel a začal se rozhlížet po jídle.

„Je to v troubě.“ Bylo mi jasné, po čem se bude v první řadě shánět, ani jsem nemusela zvedat hlavu od myčky.

„Skvělý,“ řekl mezi prvním a druhým soustem. „Jdu pak na inlajny k Martinovi na hřiště, viděl jsem tam teď bráchu,“ sdělil mi trochu zamyšleně. Na jídlo se ale tvářil celkem spokojeně.

„Nebudu navečer doma, přijdu později. Jdu na grilovačku.“ I jemu jsem to řekla jako hotovou věc.

„OK,“ přikývl a zabořil asi desátou lžíci do francouzských brambor. Respektive do plechové zapékací misky, kterou hlučně vyškrabával i po stranách.

Při tom zvuku jsem skřípala zuby. Než Matěj zase odběhl ven, odpověděla jsem Romaně na její naléhavost v SMS zprávách: Na chvíli se zastavím. Nela

Čas na displeji telefonu ukazoval přesně 17:00, když jsem konečně dosedla na gauč v obývacím pokoji. Nešlo mi se znovu zvednout. Namísto toho jsem se prudce svalila na záda s rukama za hlavou. Nohy jsem hodila nahoru přes opěradlo a zkusila ještě na pár minut zavřít oči.

Představa, že se musím vzápětí posbírat a dát se trochu do gala, mě trochu deprimovala. Snad moje odpověď nebyla zároveň slibem, problesklo mi hlavou. Vůbec mě to nikam netáhlo. Moje svědomí bylo ale vždycky tak trochu vachrlaté. Zvláště v tom, že bych někam přijít měla, ale pak bych nedorazila. To by mě půlilo na dvě… Třeba to bude nakonec příjemné a zajímavé setkání po letech.

Když jsem se došourala ke skříni do ložnice, vyvstala další otázka. Co na sebe? S tím mi těžko někdo poradí. Znuděně jsem na sebe natáhla světle modré džínové kraťasy a černobílé pruhované triko. Trochu víc přiléhavé. Nikdy jsem neměla problém s váhou, ani po porodech. Už x let jsem při výšce 166 cm vážila kolem 60 kil. To mě přivedlo na myšlenku, že by ničemu neublížilo obměnit aspoň jednou za deset let šatník. A pak jsem se tomu nahlas zasmála. Co taky jiného?

Na poličce u velkého zrcadla jsem prohrábla proutěný košík s líčidly a zase se mě zmocnila panika. I v těchto sférách dlouhodobě zaostávám. Malovala jsem se opravdu málo a hodně decentně. Na tvář jsem použila světlou růž, na rty růžový lesk, na oči už poněkud vyschlou řasenku. Kdo by byl s takovým výsledkem spokojený? Snad jen já.

Než jsem za sebou zabouchla dveře, obula jsem si bílé mokasíny a ještě se spěšně zadívala do zrcadla. Na vlasy jsem úplně zapomněla. Drdol, z něhož mi lítal každý pramen jinam, jsem rozpustila a strčila si gumičku pro případ potřeby do kapsy u kalhot. Světle hnědé zvlněné vlasy mi okamžitě splynuly s tváří, sahaly mi skoro na ramena.

Po cestě jsem si v mobilu znovu nalistovala adresu místa konání. Ulice mi byla docela povědomá. Šla jsem najisto. Číslo popisné sedělo. Na bílošedé kamenné zídce vedle vstupní branky jsem bez váhání máčkla na tlačítko s vyrytým zvonečkem uprostřed.

Z jediného okna dvoupatrového řadového domku, směřujícího do ulice, se ve vteřině ozvalo: „Už běžím, už běžím. Sakra…“ Romana. To mě uklidnilo. Přistoupila jsem blíž k brance, abych viděla do zahrady. Na živém plotu, který se táhl podél chodníku až do zadních prostor, se třepetaly balonky. Různých tvarů i barev. Modré, zelenkavé, žluté. Nestejně vysoko přivázané, každý poletoval v jiné výšce. Dětská párty by takové parádě odpovídala víc. V ruce jsem napjatě svírala láhev červeného vína, kterou jsem kupodivu nezapomněla doma na stole. Dokonce jsem si vzpomněla, že Romana měla vždycky raději červené. A bylo jí celkem jedno, odkud přiteklo.

Ještě chvíli jsem tam stála a zamyšleně zírala na všechno kolem, když vtom se branka začala pomalu otvírat. S pohledem na osobu, která mi přišla otevřít, jsem se připravila o poslední zbytek nadšení. Už po cestě jsem si ho snažila nahrávat do hlavy, abych tak v sobě utišila strach z neznáma. Je to přece jen dlouhých osmnáct let, co jsem kamarádku Romanu viděla naposledy. Změnilo se tolik věcí. My se změnily!

Ten mladík, který stál u branky, mě připravil o zbytek nadhledu. Koukala jsem na Bena, jako by mě přivrtali k zemi. Nemožně překvapená a zaskočená.

„Vítám tě u nás!“ řekl klidně a mně jenom spadla brada.

„Děkuji. Ahoj,“ odpověděla jsem ztuhle a civěla na něj. Brýle, které jsem měla po celou dobu ve vlasech, mi z ničeho nic spadly na nos. Asi jak jsem pořád vraštěla čelo.

„Se nám to pěkně vyčasilo, co říkáš?“ dodal až podezřele vesele. Jak tak stál částečně v tom slunečním svitu, připadal mi najednou zase úplně jiný. Sebevědomý, silný… a ještě snad o pár centimetrů vyšší než dnes ráno.

Seber se, sakra, a obejdi ho s chladnou hlavou – opakovala jsem si.

„Tak já bych prošla, jestli dovolíš. Jsem tu, vidím, správně. Mamka je připravená?“

Ben ochotně ustoupil o krok zpět, zvedl levou ruku a pozval mě dál. „Kdybys to nemohla najít, stačilo jen zavolat,“ zareagoval mimo mou otázku, na kterou jsem odpověď vlastně nedostala.

Otočila jsem se na něj, i když jsem měla už svižně namířeno do zahrady. Narovnala jsem se a přistoupila zpátky k němu. „Pozvala mě tvá mamka!“ Ten fakt jsem mu uraženě hláskovala. Z mého tónu i artikulace to přece musel cítit.

„To neznamená, že bych ti nemohl posloužit jako první pomoc v případné nouzi,“ odpověděl drze a mně přeběhl mráz po zádech. Zadržela jsem dech. Ty spratku! Sama jsem se podivila, že mi to neujelo nahlas. Ještě trochu nadhledu jsem někde v sobě vyštrachala. Ben na mě přitom mrkal, tak pravidelně, jak chlapi mrkají, a hezky se usmíval. Jeho snědá pleť mi zlátla doslova před očima. To všechno díky té záři podvečerního slunce. Byly to dlouhé vteřiny, než z hlavních vchodových dveří konečně vyběhla Romana.

„Jdeš akorát,“ řekla namísto pozdravu. „I když, podívej se na mě! Hostitelka v zástěře.“ A pak mě prudce objala na uvítanou.

„Krásný podvečer nakonec, viď? A krásné narozeniny ti přeji!“ prohlásila jsem. Ještě jednou mě k sobě přitiskla a já ji automaticky políbila na tvář. Ben zatím otvíral dveře dalším příchozím.

„Tak pojďte, přátelé! Ať si to všichni pěkně užijeme,“ Romana mávla rukou do zahrady a zavolala na nás tak, že každý zůstal spíš stát, než by se pohnul. Za plotem se mihl soused. Zřejmě taky zatoužil po pozvánce.

Poslušně jsem se zařadila za zcela neznámou skupinku lidí, následovaná Benem a jeho matkou. Část pozvaných hostů již okupovala podlouhlý stůl a dvě dlouhé dřevěné lavice podél něj. Ze zahrady, která nebyla nijak velká, se linula vůně grilovaného masa a zeleniny. Uprostřed zahrady stála mohutná pergola obrostlá zelení. Trávník kolem dokola připomínal zelený koberec. Dokonale zarovnaný, posečený na výšku fotbalového hřiště. Podél celé délky plotu se táhl živý listnatý porost, také důmyslně zastřižený. Ovocné stromy z okolních zahrad sem vrhaly nepatrný stín.

Hosté, kteří dorazili s předstihem, trpělivě čekali na kompletní sestavu. Muži postávali okolo grilu. Ženy se usadily na jednu z lavic a popíjely ledovou kávu. Zpoza okenního parapetu balkonového okna se rozezněly songy z devadesátých let. Snažila jsem se pozdravit s každým přítomným. Podáním ruky nebo jen pokynutím hlavy. Včetně Romanina přítele, který se staral o veškerý servis.

Romana mě při svém uvítacím proslovu představila jako svou dlouholetou kamarádku ze studií. Netvářila jsem se přirozeně, ač jsem se maximálně snažila. Neznala jsem nebo jsem zatím neměla možnost poznat její novou tvář. I když jsem tam nebyla jediná bez doprovodu, i její sestra a jedna kolegyně z práce přišly samy, starala se až přehnaně hlavně o mě. Po třetí sklence vína mě to začalo dojímat. Nedala jsem to ale najevo. Stáhla jsem se do ústraní.

Houfování zlatých rybiček v malém jezírku posazeném do skalky v levém rohu zahrady mě na pár minut vytáhlo z reality. Až do chvíle, kdy mě Romana zase chytla za loket. Ani pět minut jen pro sebe!

„Ty se nebavíš?“ zeptala se sklíčeně. Její hlas zněl s notnou dávkou alkoholu ještě sametověji.

„Bavím, neboj! Jen jsem chtěla být na chvilku sama,“ řekla jsem tiše. Téměř prázdnou skleničku jsem si přiložila k tváři. Cítila jsem, jak mi obě hoří. „Zamyslela jsem se, víš… Dlouho jsem takhle nikde nebyla.“ A pak jsem se pomalu i napila.

„Myslím, že bys neměla vyjít z kondice,“ poplácala mě povzbudivě po rameni.

„Chceš říct, že máš už teď v plánu další akci?“ polkla jsem další doušek.

Usmála se. „Já pořád něco…,“ zarazila se. Někdo nás vyrušil a my se jako na zapísknutí podívaly za sebe.

„Soudek je dopit!“ prohlásil Ben a zařadil se mezi nás. Obě nás přitom popadl majetnicky za boky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hra na druhou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.