Přeložila Alexandra Pflimpofová

RIEN NE S´OPPOSE À LA NUIT

Copyright © 2011 by Éditions JC Lattès

Translation © Alexandra Pflimpflová, 2012

ISBN 978-80-207-2048-1

Margot

Jednou jsem maloval, čerň pohltila celou plochu plátna, bez tvarů, bez kontrastů, bez průsvitů.

V té krajnosti jsem spatřil jakousi negaci černé. Nerovnoměrná struktura plátna někde víc, někde míň odrážela světlo a z temného vycházel jas, jakési malířské světlo, jehož neobyčejná emocionální síla podněcovala mou touhu malovat. Mým nástrojem už nebyla čerň, ale to tajné světlo vzešlé z černi.

Pierre Soulages

První část

Matka byla modrá, když jsem ji toho lednového rána našla doma, takovou sinalou modří s příměsí popelavé, ruce podivně tmavší než obličej. Ohbí prstních kloubů jakoby potřísněné inkoustem.

Matka byla mrtvá už několik dní.

Nevím, kolik vteřin či dokonce minut mi trvalo, než jsem navzdory evidentní situaci (matka ležela na posteli a nereagovala na žádné podněty) pochopila, hodně dlouhý, vleklý i horečnatý čas, než se mi z hrdla vydral výkřik jako po několika minutách zástavy dechu. Ještě dnes, po více než dvou letech, pro mne zůstává záhadou, jak to, že můj mozek dokázal tak dlouho nevnímat matčino tělo a hlavně jeho zápach, jak to, že trvalo tak dlouho, než přijal informaci, kdo tu před ním leží? Není to jediná otázka, kterou ve mně její smrt zanechala.

Čtyři či pět týdnů poté, ve stavu vzácně neprostupné otupělosti, jsem přebírala Cenu knihkupců za román, v němž jednou z postav byla do sebe uzavřená, od všeho odvrácená matka, která po letech mlčení znovu začala používat slova. Té své jsem knihu darovala před jejím vydáním, nepochybně pyšná na to, že se mi podařilo dokončit další román, nicméně vědoma si toho, že – i když prostřednictvím fikce –, jitřím rány.

Vůbec si nevzpomínám na místo, kde se předání ceny konalo, ani na samotnou ceremonii. Hrůza mě, myslím, neopustila; přesto jsem se usmívala. Několik let před tím jsem otci svých dětí, který mi vyčítal, že unikám (měl na mysli tu nesnesitelnou schopnost tvářit se v pohodě za každých okolností), nabubřele odpověděla, že zůstávám v životě.

Usmívala jsem se také při večeři, která se pořádala na mou počest, mou jedinou starostí bylo vydržet stát a pak, když už jsem seděla, nezkolabovat naráz nad talířem, nevšplouchnout do něj asi takovým pohybem, jaký mne ve dvanácti letech mrštil hlavou napřed do prázdného bazénu. Vzpomínám si, jak moje úsilí vydržet dosahovalo fyzických, ba až atletických rozměrů, ano, třebaže jsem nikoho neošálila. Zdálo se mi, že je lepší zármutek přemáhat, spoutat ho, dusit, umlčet až do chvíle, kdy zase budu konečně sama, spíš než se mu poddat a dát průchod tomu, co by mohlo být jenom táhlým vytím, nebo hůř, chroptěním, se kterým bych se nejspíš skácela na zem. V posledních měsících se události, jež se mne dotýkaly, podivně zrychlily a život zas jednou nastavil laťku hodně vysoko. V čase pádu mi tedy připadalo, že se nedá dělat nic jiného než tvářit se v pohodě anebo tomu čelit (i když naoko).

A proto už dávno vím, že je lepší stát než ležet a vyvarovat se pohledu dolů.

V následujících měsících jsem napsala další knihu, k níž jsem si dělala poznámky řadu měsíců. S odstupem už nevím, jak k tomu mohlo dojít, ledaže jednou, když děti odešly do školy a já zůstala ve vzduchoprázdnu, nebylo nic jiného než tahle židle před zapnutým počítačem, chci říct žádné jiné místo kam si sednout, kam se vrtnout. Krátce před tím jsem byla po jedenácti letech strávených v jednom a tom samém podniku – a po dlouhém zápolení, které mě naprosto vyčerpalo – propuštěná z práce a uvědomovala si, že mi to působí jistou závrať, a když jsem potom našla Lucile doma zmodralou a nehybnou, závrať se proměnila v hrůzu a hrůza pak v mlhu. Psala jsem každý den a jen já sama vím, nakolik je tahle kniha, která nemá s matkou nic společného, přesto poznamenaná její smrtí a rozpoložením, v němž mě zanechala. A potom kniha vyšla, a matka tu nebyla, aby do mé hlasové schránky namluvila ty nejvtipnější komentáře k mým vystoupením v televizi.

Jednou večer téže zimy, když jsme se vraceli od zubaře a šli vedle sebe po úzkém chodníčku ulice de la Folie-Méricourt, mi syn, bez výstrahy a aniž by ho k tomu mohl přivést náš předchozí hovor, položil následující otázku:

„Babička… se svým způsobem zasebevraždila?“

Ještě dnes, když na to vzpomenu, mě ta otázka rozhodí, ne její smysl, ale ta její forma, ono svým způsobem z úst devítiletého kluka, ta opatrnost vůči mně, jakési sondování terénu, vcházení po špičkách. Ale možná to byla z jeho stranyskutečně otázka: neměla by se Lucilina smrt vzhledem k okolnostem považovat za sebevraždu?

Ten den, kdy jsem matku našla doma, jsem nemohla vyzvednout děti. Zůstaly u otce. Druhý den jsem jim babiččinu smrt oznámila, myslím, že jsem řekla něco jako „Babička umřela“ a na jejich otázky odpověděla: „Rozhodla se usnout“ (i když jsem četla Françoise Doltovou). O pár týdnů později mě syn napomenul: věci se mají říkat na rovinu. Babička se zasebevraždila, tak je to, vybodla se na to, stáhla oponu, vyhlásila konec, vzdala to, řekla dost a basta, finito, a měla pro to rozhodnutí pádné důvody.

Už nevím, kdy mě napadlo psát o matce, o tom kolem ní či od ní, vím, jak jsem tu myšlenku zavrhovala, odháněla ji, jak nejdéle to šlo, jak jsem si udělala nekonečný seznam autorů, kteří napsali o té své, od nejstarších k těm nejsoučasnějším, abych si dokázala, jak je tohle území už zorané a téma zprofanované, odháněla jsem věty, které mě napadaly časně zrána anebo když vytanula nějaká vzpomínka, a také všechny možné začátky románů, nechtěla jsem slyšet to první slovo, udělala jsem si seznam problémů, na které bych určitě brzy narazila, a obrovských rizik, jimž bych se vystavila, kdybych se do takového díla pustila.

Moje matka představovala příliš široký obzor, příliš temný, příliš beznadějný: zkrátka hodně velké riziko.

Nechala jsem sestru, aby k sobě vzala dopisy, dokumenty a texty, které Lucile napsala, založila pro to speciální kufr, který zanedlouho snesla do sklepa. Já na to neměla ani místo, ani sílu.

A pak jsem se naučila na Lucile myslet, aniž by se mi přitom zastavil dech: na to, jak chodila jakoby v předklonu, kabelku přes rameno přitisknutou k boku, jak držela cigaretu a drtila ji v prstech, jak se hrnula se skloněnou hlavou do vagonu metra, jak se jí třásly ruce, jak precizně se vyjadřovala, jak se úsečně smála a vypadala, že se tomu sama diví, jak se jí měnil hlas vlivem nějaké emoce, ale na její tváři přitom někdy nebylo vůbec nic znát.

Myslela jsem na to, že bych neměla zapomenout nic z jejího humoru, který v období blouznění mrazil, ani z její neobyčejné představivosti.

Myslela jsem na to, jak byla Lucile soustavně zamilovaná do Marcela Mastroianniho (upřesňovala: „brala bych ho všemi deseti“), do Joshky Schidlowa (divadelního kritika z Téléramy, kterého nikdy neviděla, ale vychvalovala jeho styl a inteligenci), do jakéhosi podnikatele jménem Édouard, jehož pravou totožnost jsme se nikdy nedozvěděli, do Grahama, nefalšovaného bezdomovce ze 14. obvodu, svého času houslisty, který byl zavražděn. A to nemluvím o mužích, kteří s ní doopravdyžili. Myslela jsem na to, jak si matka s Claudem Monetem a Emmanuelem Kantem pochutnala na kuřeti s oblohou na jednom večírku kdesi na předměstí, odkud se vrátila vlakem, jak na několik let přišla o šekovou knížku, protože rozdávala peníze na ulici. Myslela jsem na to, jak matka kontrolovala informační systém v jejich podniku a stejně tak celou železniční síť RATP, i jaktančila v kavárnách na stolech.

Už nevím, kdy přesně jsem kapitulovala, snad toho dne, kdy jsem pochopila, nakolik je psaní, moje psaní, spjaté s ní, s jejími výmysly, s časem blouznění, kdy život byl pro ni už tak strašně těžký, že z něho potřebovala uniknout, kdy se její bolest už nemohla projevit jinak než báchorkou.

A tak jsem požádala její bratry a sestry, aby mi o ní povídali, aby o ní vyprávěli. Nahrála jsem je, je i další, kdo znali Lucile i celou tu naši veselou i zpustošenou rodinu. Uložila jsem na svůj počítač celé hodiny nahraných hovorů, hodiny vzpomínek, odmlk, slz a povzdechů, smíchu a zpovědí.

Požádala jsem sestru, aby zas vynesla ze sklepa dopisy, písemnosti, kresby, hledala jsem, probírala se, prokousávala se, vyhrabovala, exhumovala. Hodiny a hodiny jsem četla a četla, prohlížela filmy, fotky, kladla si znovu ty samé otázky a ještě další.

A pak, jako desítky autorů přede mnou, jsem se pokusila napsat o matce.

Lucile už přes hodinu pozorovala bratry, jak skáčou jednou na kámen, pak z kamene na strom, pak zas ze stromu na zem, v jakémsi přerývaném baletu, který stěží sledovala, teď všechny spolu v chumlu kolem čehosi, co byl podle jejího tušení nějaký hmyz, ale co nemohla vidět, až se k nim brzy připojily vzrušené a chvátající sestry a snažily se proklestit si místo doprostřed hloučku. Když holky tu potvůrku spatřily, zapištěly, jako by je na nože bral, pomyslela si Lucile, tak strašně pištěly, hlavně Lisbeth, která hopsala jako kůzle, zatímco Justina svým nejpronikavějším hlasem ječela na Lucile, ať se jde honem kouknout. Lucile, v šatičkách z krepového hedvábí, nohy křížem, aby se nic nepomuchlalo, ponožky ke kotníkům bez jediného varhánku, neměla vůbec v úmyslu se pohnout. Seděla na své lavičce, neztrácela ani vteřinku ze scény, která se před ní odehrávala, ale za nic na světě by nezkrátila vzdálenost, která ji dělila od bratrů a sester, k nimž se ostatně připojily i další děti přivábené křikem. Liana, jejich matka, posílala svou drobotinu do parčíku každý čtvrtek, naprosto bez výjimky, nejstarší měli za úkol hlídat ty malé a jediným nařízením bylo nevracet se před druhou. Za hromadného povyku se sourozenci vyhrnuli z bytu v ulici de Maubeuge, seběhli pět pater, přešli ulici Lamartine a pak ulici de Rochechouart, načež dorazili do parčíku vítězoslavně a s pompou, poněvadž tyhle děti, které jedno od druhého dělilo pouhých pár měsíců, ty jejich blond, až skoro bílé vlasy, světlé oči i ty jejich hlučné hry se nedaly přehlédnout. Po tu dobu se Liana vždycky natáhla na první postel, která se naskytla, a spala jak zabitá, dvě hodinky ticha k zotavení se z opakovaných těhotenství, porodů a kojení, z nocí přerušovaných pláčem a zlými sny, z praní prádla a ze špinavých plenek, z neustávajícího koloběhu vaření.

Lucile si vždycky sedala na stejnou lavičku, kousek stranou, ale dostatečně blízko strategickému bodu, který představovaly hrazdy a houpačky, ideálně pro celkový přehled. Někdy se nechala přemluvit a hrála si s ostatními, někdy zůstala sedět a v duchu si přebírala všechno možné, ale nikdy neupřesnila co vlastně, anebo jen tak neurčitým mávnutím naznačila okolní svět. Lucile si přebírala křik, smích, pláč, příchody a odchody, rámus a nepřetržitý pohyb, v němž žila. Ať je to jak chce, Liana je zase těhotná, brzy jich bude sedm, pak nepochybně osm a možná víc. Někdy si Lucile kladla otázku, jestli má matčina plodnost nějakou hranici, jestli se jí břicho může takhle donekonečna plnit a vyprazdňovat a rodit hebounká růžová mimina, která Liana zahrnovala smíchem a polibky. Ale možná je ženám stanoven jistý omezený počet dětí, kterého Liana brzy dosáhne a její břicho zůstane konečně prázdné. Lucile, nohy nad zemí, sedíc přesně uprostřed lavičky, myslela na to miminko, které přijde a jehož narození se čekalo v listopadu. Černé miminko. Protože každý večer, když usínala v dívčím pokojíku, kde už stály tři postele, Lucile snila o malé, nenapravitelně černočerné sestřičce, buclaté a lesklé jako jelítko, ke které by se bratři a sestry neodvážili přiblížit, o takové sestřičce, jejímuž pláči by nikdo nerozuměl, která by pořád brečela, až by jí ji rodiče nechali, aby se o ni postarala. Lucile by si miminko brala pod svou ochranu a k sobě do postele, a ačkoliv nenáviděla panenky, byla by jediná, kdo o ně smí pečovat. Černé děťátko by se pak jmenovalo Max jako manžel její učitelky paní Estoquetové, šofér kamionu. Černé děťátko by jí bezvýhradně patřilo, poslouchalo by ji za každých okolností a ochraňovalo by ji.

Z přemítání Lucile vytrhl Justinin křik. Milo rozdělal pod hmyzem ohýnek a ten ani ne za vteřinku vzplanul. Justina se stulila Lucile k nohám, drobné tělíčko se otřásalo vzlykotem, hlavu jí zabořila do klína. Jak Lucile hladila sestřičku po vlasech, všimla si, že jí po šatech stéká zelený sopel. Tohle tedy nemusí. Rozhodným gestem Justinu odstrčila a přikázala jí, aby se šla vysmrkat. Malá jí chtěla ukázat mrtvolku, Lucile se nakonec zvedla. Ze zvířátka zbylo jen trošičku popela a kousek zrohovatělého krunýře. Lucile přes ně přehrnula písek, pak zvedla nohu, plivla si do dlaně a otřela si sandál. Potom vyndala z kapsy papírový kapesníček, osušila Justině nos a oči, vzala její tvářičku do dlaní a dala jí pusu, pusinku mlaskavou jako ty Lianiny, rty pěkně přilíplé na oblá líčka.

Justina, které se uvolnila plenka, odběhla za ostatními. Už se vrhli do nové hry, tentokrát v hloučku kolem Barthélémyho. Ten udílel hlasité příkazy. Lucile se vrátila na své místo na lavičce. Dívala se, jak se bratři a sestry nejprve rozeběhnou do stran, pak utvoří klubko, znovu se rozdělí, měla dojem, že sleduje nějakou chobotnici nebo medúzu, anebo, když o tom přemýšlí, nějaké mnohohlavé slizké zvíře, jaké snad ani neexistuje. V tom proměnlivém tvoru, kterého nedokázala pojmenovat, ale k němuž přesto jistojistě patřila – tak jako jednotlivé články patří k žížale, i když se od ní oddělí –, bylo něco, co ji dočista překrývalo, pohlcovalo.

Lucile byla vždycky ze všech nejtišší. A když Barthélémy nebo Lisbeth bouchali na dveře záchodu, kam se uchýlila, aby si mohla číst nebo aby unikla rámusu, rázným hlasem, který nepřipouštěl žádný pokus o recidivu, přikazovala: ticho.

U branky parčíku se objevila Lucilina matka, zářivá a krásná, a mávala. Liana záhadným způsobem zachycovala světlo. Možná že díky těm svým velmi světlým vlasům a širokému úsměvu. Možná to bylo tím, jak věřila v život, jak ze sebe všechno vydávala, nic si neponechávala. Děcka k ní přiběhla, Milo jí skočil do náručí a chytil se jí za šaty. Liana se tím svým zpěvavým hlasem rozesmála a několikrát opakovala: vy moje princátka.

Přišla si pro Lucile kvůli focení. Jen to řekla, ozvaly se výkřiky nadšení nebo nesouhlasu – přesto se o focení vědělo už několik dní –, hotový povyk, a přímo v něm Liana pogratulovala Lucile k jejím neposkvrněným šatům a podařilo se jí dát i pár instrukcí nejstarší dceři. Lisbeth měla čtyři mrňouse strčit do vany, dát vařit brambory a vyčkat návratu otce.

Lucile se chytla matky za ruku a zamířily k metru. Už několik měsíců byla Lucile modelkou. Předváděla kolekce salonů Virginie a L’Empereur, dvou luxusních oděvních značek pro děti, pózovala pro reklamy a objevovala se na módních stranách různých časopisů. Loni Liana Lisbeth prozradila, že vánoční večeře a všechny dárky se zaplatily z fotografií, které vyšly v Marie-Claire a Moje pleteníve dvou sériích, jejichž hvězdou byla Lucile. Bratři a sestry se také občas zúčastnili nějakých focení, ale Lucile byla ze všech nejžádanější. Lucile ty fotky milovala. Před pár měsíci zaplnily zdi v metru obrovské plakáty pro jednu textilní značku, na nichž byl detailní záběr jejího obličeje, vlasy stažené dozadu, červený svetr a zvednutý palec, a u toho slogan „Intexa – to letí“. A v téže době dostaly všechny děti ve třídě i ve všech třídách v Paříži inkoustový piják, na kterém byla vytištěna Lucilina tvář.

Lucile milovala focení, ale ze všeho nejraději měla ty chvíle strávené se svou matkou. Cestu metrem tam a zpátky, čekání mezi záběry, čokoládový croissant, který si kupovaly, jen vyšly ven, v prvním pekařství; ten uloupený čas, který byl jen její a kdy se žádné jiné děcko nemohlo domáhat držet se Liany za ruku. Lucile věděla, že ty chvilky už brzy nebudou existovat, poněvadž Liana spoléhala na to, že počínaje novým školním rokem bude Lisbeth dost velká na to, aby mohla Lucile na focení doprovázet, anebo že bude Lucile jezdit sama.

Lucile si oblékla první kostým, vypasované šaty s jemnými modrými a bílými proužky, vespod s všitou bílou krajkou, která přečnívala o pár centimetrů. Když se točila dokola, šaty se rozevřely jako okvětní koruna a odhalily jí kolena. Kadeřnice jí pečlivě rozčesala vlasy, pak je na straně připevnila sponkou ve tvaru srdíčka. Lucile hleděla se zalíbením na černé lakové střevíčky, které si právě nazula, dokonale lesklé a bez jediného škrábanečku, střevíčky, o jakých snila, nad nimiž by sestry zbledly závistí. Při troše štěstí by si je mohla nechat. Při prvním focení měla Lucile pózovat vsedě, v náruči malou ptačí klícku. Když se Lucile posadila, asistentka k ní přistoupila a rozprostřela sukni kolem ní. Lucile nedokázala odtrhnout pohled od opeřence.

„Kdy umřel?“ zeptala se.

Fotograf, zcela soustředěný na seřizování aparátu, nejspíš neslyšel. Lucile se rozhlédla kolem, rozhodnutá zachytit pohled někoho, kdo by jí dokázal odpovědět. Přistoupil k ní jeden asi dvacetiletý stážista.

„Určitě už dost dávno.“

„Kdy?“

„Nevím, loni, předloni…“

„A to umřel takhle v té pozici?“

„Ne, nejspíš ne. To udělal ten pán, co se tím zabývá, postaví je tak, jak potřebuje.“

„Vycpavač?“

„Jo, přesně tak.“

„A co dává dovnitř?“

„Myslím, že slámu a určitě i jiné věci.“

Fotograf požádal o ticho, začne se fotit. Lucile si ale dál prohlížela ptáčka zespodu a hledala nějaký otvor.

„Kudy se tam ty věci dávají?“

Liana přikázala Lucile, aby byla zticha.

Na žádost stylistky si pak Lucile oblékla lyžařský dres z vlněného úpletu (pózovala s holemi v ruce na světlém pozadí z kartonu), tenisový úbor, o jehož bílé skládané sukýnce by snila každá její kamarádka, a nakonec plaveckou soupravu, složenou z nátělníku, vysokých kalhotek a koupací čepice ze silné gumy, která jí ale připadala legrační. Jenže Lucile byla tak krásná, že nebylo nic, co by jí neslušelo. Lucile přitahovala obdivné pohledy, ať byla kdekoliv. Všichni vychvalovali její pravidelné rysy, dlouhé řasy, oči, jejichž barva přecházela od zelené k modré přes všechny odstíny kovové, její nesmělý či nenucený úsměv, její velmi světlé vlasy. Lucile už dlouhou dobu uváděla do rozpaků pozornost, kterou budila, měla pocit, jako by se na ni něco lepilo, ale už ve svých sedmi letech si vybudovala hradby jakéhosi odtrženého území, kam se uchylovala a které patřilo jenom jí, území, kde neexistoval hluk a cizí pohledy.

Focení pokračovalo v soustředěném tichu, v rytmu změn dekorací a osvětlení. Lucile přecházela z šatny na scénu a ze scény do šatny, zaujímala pózy, napodobovala pohyb, opakovala stejná gesta, desetkrát, dvacetkrát, bez známky únavy nebo netrpělivosti. Lucile byla poslušná, poslušná přímo ukázkově.

Když focení skončilo a Lucile se oblékala, stylistka Lianě navrhla novou sérii fotografií pro Zahradu módy, zamýšlenou po létě. Liana souhlasila.

„A co ten malý, ten, co tu byl jednou s Lucile, trochu mladší než ona?“

„Antonin? Teď mu bylo šest.“

„Je jí dost podobný, ne?“

„Prý ano, říkají to.“

„Přijďte i s ním, uděláme jednu sérii s oběma.“

V metru se Lucile chytla matky za ruku a celou cestu se jí nepustila.

Když vešly do místnosti, bylo už prostřeno. Georges, Lucilin otec, přišel krátce před nimi a četl noviny. Děti se přiřítily jak velká voda, Lisbeth, Barthélémy, Antonin, Milo a Justina oblečení ve stejných froté pyžamech, které Liana koupila zkraje zimy v akci a v šesti exemplářích, na nohou stejné přepychové, trojitě vypolstrované bačkorky, které jim daroval doktor Baramian. Před pár měsíci, vysílený hlukem, jenž k němu doléhal z poschodí nad ním v době jeho ordinačních hodin, a přesvědčený, že děti Liany a Georgese chodí v dřevácích, poslal doktor Baramian svou asistentku, aby zjistila, jakou mají velikost. Krátce nato každému z nich nechal doručit pár papučí. Nakonec se ukázalo, že mimo všeobecné pobíhání byl ze všech nejhlučnější Milo, který se přemisťoval obrovskou rychlostí na nočníku – nočník, nohy, nočník, nohy. Liana, dojatá lékařovou laskavostí, se pokusila syna zklidnit tím, že ho i s nočníkem posazovala na komodu. Milo si zlomil klíční kost a rámus pokračoval.

Zatímco ostatní sedali ke stolu, Liana poslala Lucile do sprchy.

Odnedávna Liana přestala trvat na tom, aby děti u večeře odříkávaly modlitbu. Kašpařinky Barthélémyho, který dělal matčině modlitbě ozvěnu a každý večer začínal slovy „Zdrávas Maria, zlostiplná, bože, hnaná ty mezi ženami…,“ a budil tak všeobecné veselí, její trpělivost udolaly.

Dojídali polévku, když si Lucile přisedla ke stolu, naboso a s mokrými vlasy.

„Tak co, krásko, fotila jsi?“

Georges hleděl na dceru jakoby ohromeně. Lucile měla v sobě cosi temného, podobně jako on. Už jako malinká ho Lucile zneklidňovala. To, jak se izolovala, jak byla mimo, sedala na krajíčku židle, jako by někoho čekala, mluvila jen zřídka, ten její způsob, pomyslel si občas, jak si nezadat. Ale věděl, že Lucile nic neušlo, ani jedna hláska, ani jeden výjev. Všechno vnímala. Všechno vstřebávala. Jako ostatní jeho děti se mu Lucile chtěla líbit, čekala na jeho úsměv, na jeho souhlas, uznání. Jako ostatní čekala, až otec přijde domů a někdy, když ji k tomu Liana pobízela, vyprávěla, co celý den dělala. Ale Lucile, víc než kdokoliv jiný, s ním byla spjatá.

A fascinovaný Georges od ní nedokázal odvrátit pohled.

Po letech bude její matka vyprávět, jak Lucile přitahovala okolí, o té její směsici krásy a absence, o tom, jak uměla strpět něčí pohled a přitom byla ponořená ve vlastních myšlenkách.

Po letech, až bude sama Lucile po smrti, mnohem dřív, než se z ní stane stará paní, najdou se mezi jejím věcmi reklamní snímky přirozené a usměvavé holčičky.

Po letech, až se bude vyklízet Lucilin byt, najde se vzadu v jedné zásuvce celý film se snímky jejího mrtvého otce, kterého sama vyfotila ze všech úhlů v jakémsi béžovém či okrovém obleku, v barvě zvratků.

Eventualita smrti (či spíš vědomí, že smrt může nastat v kterémkoliv okamžiku) vstoupila do Lucilina života v létě 1954, v předvečer jejích osmých narozenin. Myšlenka na smrt byla od té doby Lucilinou součástí, jakousi trhlinou nebo spíš nesmazatelným otiskem, podobně jako ty kulaté hodinky, které si později nechala silnými tahy vytetovat na zápěstí.

Koncem července Liana a děti odjely do L., malé vesničky v Ardèche, kde žili Georgesovi rodiče. Přijelo tam za nimi pár německých příbuzných, chyběl pouze Barthélémy, který byl v týdnech před prázdninami tak rozjívený, že se ho rodiče rozhodli poslat na tábor. Liana byla v sedmém měsíci těhotenství. Lucile litovala, že tu není její starší bratr, kterého bylo odjakživa všude plno, jeho rozruchu, podnikavosti, rýpavých řečí i nepředvídatelných troufalých kousků. Barthélémy, myslela si, byl sice protivný, ale přinášel rozptýlení.

V srpnovém vedru dny příjemně ubíhaly, děti si hrály na zahradě, koupaly se v řece Auzon, zhotovovaly všelijaké věci z říční hlíny. Ve velkém učitelském domě uprostřed obce si Liana, jíž pomáhali manželovi rodiče, mohla odpočinout. Georges zůstal v Paříži a pracoval.

Jednou odpoledne, když Lucile cvičila na piano, se zahradou rozlehly výkřiky. Ne povyk her nebo hádek, který už ani nevnímala, ne, křik mnohem pronikavější, strašlivý, jaký neznala. Lucile přestala hrát, ruce položené na klaviatuře, zaposlouchala se, ale nedokázala rozeznat slova, až k ní nakonec dolehl Milův hlásek – nebo to byl možná hlas nějakého jiného dítěte? – naprosto zřetelně: „Spadli, spadli dolů!“ Lucile cítila, jak se jí rozbušilo srdce, pak jí tepalo i v dlaních, ještě pár vteřin čekala, než vstala. Něco se stalo, ví to, něco nenapravitelného. Potom uslyšela Lianin výkřik a vyběhla ven z domu. Našla děti srocené kolem studny, Justina držela matku za sukni, zatímco Liana se nahýbala do černé díry, jejíž dno neviděla, a volala synovo jméno.

Antonin si s bratrancem Tommym hráli na studni zakryté dřevěnými prkny, a prkna najednou praskla. Před očima ostatních se oba chlapci zřítili dolů. Tommy se vzápětí vynořil nad hladinu, bylo ho trochu vidět, dalo se s ním mluvit, voda byla ledová, ale zdálo se, že to vydrží. Antonin se neobjevil. Do příjezdu hasičů museli tchán a tchyně společnými silami držet Lianu a bránit jí v tom, aby do studně skočila. Po několika minutách se Tommy rozplakal, jeho hlas zněl podivně, vzdáleně a blízko zároveň, Lucile si pomyslela, že na něho třeba zdola číhá nějaká obluda nebo mu ohryzává nohy a chystá se ho stáhnout do hlubin nicoty.

Po celou tu dobu stála stranou, metr za matkou, a pozorovala ji, jak se divoce vzpírá, nikdy dřív ji tak neviděla. Poprvé Lucile v tichosti odříkávala všechny modlitby, které znala, Otče náš a Zdrávas, bez zaváhání, bez chybičky. Přijeli hasiči s veškerým vybavením, děti poslali k sousedům. Antoninovo tělo hledali dlouho, než ho našli. Studna ústila do jakési nádrže. Antonin utonul.

Georges bleskově dorazil z Paříže. Antonina oblékli do bílého, položili do pokoje v nejvyšším patře, a Liana dětem řekla, že se Antonin proměnil v anděla. Teď bude žít v nebi, docela nahoře, a může se na ně dívat.

Po čas bdění u mrtvého se na něj směli jít podívat jenom ti nejstarší. Při modlitbách Lucile hladila buclaté ruce mrtvého chlapce, studené a poddajné, ale po pár hodinách Antoninovy paže ztuhly a Lucile začala pochybovat o jeho brzkém zmrtvýchvstání. Hleděla na jeho hladkou tvář, paže spočívající podél těla, na jeho pootevřená ústa, jako by právě usnul a ještě dýchal.

Pohřeb se konal za pár dní. Lisbeth a Lucile měly na sobě stejné šaty (upravilo se k té příležitosti oblečení z toho, co bylo v kufrech) a přitisknuty jedna k druhé, tvářily se důležitě, jak jim z jejich statutu nejstarších sourozenců přináleželo. Když byla rakev uložena do země, stály zpříma vedle rodičů a přijímaly projevy soustrasti. Rodina a sousedé defilovali v tmavých oblecích, Lisbeth a Lucile rituál pozorovaly: stisky rukou, poplácávání po rameni, objetí, zadržované vzlyky, šeptání do ucha, slova útěchy a povzbuzení, z nichž zachytila jen takové špitání nebo soustrastný povzdech, desetkrát, dvacetkrát za sebou. Brzy slyšely už jen tohle, při každém dalším zašuškání pohlédly jedna na druhou a postupně je přemáhal bláznivý, nepotlačitelný smích. Georges je poslal pryč, aby se uklidnily.

Z Antonina se stal anděl a díval se na ně. Lucile si představovala jeho tělíčko visící ve vzduchu, ruce rozpažené, ve stavu beztíže. Pár dní ještě věřila, že se vrátí a že spolu budou hlídat kozy za vsí, že se půjdou podívat na králíčky k paní Lethakové, že budou chodit ve vyschlém říčním korytu a hledat nánosy jílu.

Koncem měsíce odjela jedna rodinná přítelkyně na jih vyzvednout Barthélémyho. Barthélémy se vrátil z tábora, a jeho bratr byl po smrti a pohřbený. Plakal tři dny, nic ho nedokázalo utěšit. Plakal strašně nahlas, až do vyčerpání.

Od té chvíle bude Antoninova smrt jen jakousi podzemní seizmickou vlnou, která bude dál neslyšně působit.

Jakmile zadrnčel zvonek vchodových dveří, Lucile a Lisbeth vyhlédly z okna růžového dívčího pokojíku, nakláněly se ven, stoupaly si na špičky. Navzdory chladu bylo Lucile horko. Přímo se dusila. Když se vrátila ze školy, Liana si říkala, jestli dcera nemá horečku, ale když šla pro teploměr, rozplakalo se miminko. Před několika týdny se z Lianina břicha vynořila malinká růžová holčička jménem Violetta, krásná a buclatá jako panenka, která se hlasitě smála, když ji šimrali. Zpočátku byla Lucile zklamaná: děťátko se podobalo všem ostatním. Ale Violettiny úsměvy, to, jak se zajímala o starší sourozence (mávala ručkou, když někdo z nich vešel do pokoje), její jemné vlásky, do nichž Lucile tak ráda foukala, aby se rozlétly kolem hlavičky, nad jejím rozčarováním zvítězily. Violetta rozhodně nebyla černá a Lucile ji neměla výlučně pro sebe, ale Liana, plně zaměstnaná miminkem, už nesedávala dlouhé chvíle v kuchyni s pohledem do prázdna. Violetta se dožadovala objetí, krmení a pozornosti. Spolu s ní se vrátila nasládlá vůně zásypu a ještě jiná, kyselejší, krému na zadeček. Přesto bylo ovzduší bytu dál hutné, jakoby nasáklé hořkostí. Georges se večer vracel unavený a někdy si sedal beze slova, s kamenným výrazem.

Ani Lucile, ani žádný z jejích sourozenců neviděli rodiče plakat.

Lucile foukla před sebe a pozorovala páru od svého dechu. Dvůr byl tichý. Lisbeth podupávala netrpělivostí. Vedle nich si na posteli hrála Justina se starou panenkou, podesáté jí vyměňovala plenku. Chlapci byli zašití ve svém pokoji, Barthélémy totiž přikázal, aby v ústraní vyčkali, což Milo se zakaboněným a trucovitým výrazem dodržel do písmene.

Už by tu měl být. Každou minutou. Uslyší kroky na schodech, chrastění klíče ve dveřích, a pak bude tady, v obýváku, bude tu napořád. Jak vypadá? Má nějaké oblečení, anebo přijde docela nahý, zahalený v pytlovině jako nějaký žebrák? Je špinavý? Umí si hrát na schovku, škatule, hejbejte se, viset na hrazdě hlavou dolů?

Lisbeth, která to už nemohla vydržet, vyšla ven z pokoje vyslídit co nového. Vrátila se s nepořízenou. Liana taky nic neví, musí se čekat. Otec jel pro něj, není to za rohem, třeba je dopravní zácpa.

Už by tu měl být. Každou minutou. Je vysoký, větší než Antonin, anebo naopak hubeňour a mrňavý? Má rád špenát, klobásy? Má po těle, na obličeji nějaké jizvy? Bude mít tašku, kufr anebo raneček zavěšený na holi jako v Andersenových pohádkách?

Vědělo se toho o něm málo. Jmenuje se Jean-Marc, je mu sedm, jeho máma ho bila, odebrali jí ho. Jmenuje se Jean-Marc a budou na něho muset být hodní. Je to dítě mučedník. To slovo kolovalo v noci mezi sourozenci, mučedník jako Ježíš Kristus, mučedník jako Oliver Twist, mučedník jako svatý Vojtěch, svatý Vavřinec a svatý Pavel. Odteď bude Jean-Marc bydlet pod jejich střechou, bude spát v Antoninově posteli a nejspíš bude nosit jeho oblečení, bude chodit na mše a do školy, bude jezdit autem na prázdniny, bude jejich bratr. Když jí to slovo vytanulo na mysli, Lucile v návalu hněvu ucítila, jak se jí rozbušilo srdce. Přesně v tu chvíli někdo zazvonil u dveří.

Děvčata vyběhla otci naproti. Lucile spatřila Georgesovu tvář, jeho napjaté, unavené rysy, cesta byla asi dlouhá. Na vteřinku, ani ne na vteřinku měla Lucile pocit, že otec pochybuje. Co když Georges lituje, že pro toho kluka jel? Co když otec, který jim už před několika týdny oznámil chlapcův příjezd a trval na tom, že se ho musejí ujmout, jako kdyby byl jedním z nich, ho už nechce?

Jean-Marc stál za Georgesem, schovaný za jeho velkou postavou, a váhavým krokem ji následoval. Georges chlapce chytil a přiměl ho, aby se ukázal. Lucile si Jean-Marka prohlížela, nejprve spěšným pohledem shora dolů a zdola nahoru, pak hledala jeho pohled. Chlapec měl bledou tvář, neobvykle bledou, černé vlasy, příliš krátký obnošený svetr, třásl se. Zabořil pohled do země, krčil se, jako by čekal pohlavek. Lisbeth, Lucile a Justina k němu jedna po druhé přistoupily a políbily ho, konečně vyšli ze svého pokoje i Barthélémy a Milo, oba nasadili stejný skeptický výraz a pohledem si chlapce měřili. Milovi to nedalo a usmál se na něho. Jean-Marc byl stejně velký jako on. Jeho batoh vypadal skoro prázdný, Mila napadlo, že by mu mohl dát pár věcí, třeba cínové vojáčky, co má dvakrát, anebo karty, se kterými si už nehraje. Milo měl chuť vzít Jean-Marka za ruku a odvést si ho, ale když si všiml, jak se Barthélémy tváří nepřátelsky, vzdal to.

Stejně jako ostatní nemohla Lucile od chlapce odtrhnout oči. Hledala na jeho tváři stopy po bití, hnisavé rány, sotva zhojené jizvy. Jean-Marc nevypadal zas až tak jako mučedník. Ostatně neměl ani sádru, ani obvazy, ani berlu, nekulhal, nekrvácel z nosu. A co když je to jenom nějaký podvodník? Darebák, jaké potkáš v knížkách anebo na cestách po venkově, s popelavou tváří umazanou od hlíny, co se chce zašít u cizích lidí, aby je snáze okradl? Chlapec konečně zvedl oči. Jeho pohled se zastavil jakoby užasle na Lucile. Černé rozšířené oči se hned zas sklopily k zemi. Vtom si Lucile všimla jeho špinavých nehtů, bílých lysin, které mu prosvítaly na hlavě, a tmavých kruhů pod očima jakoby vyhloubených slzami. Bylo jí najednou moc smutno a měla chuť to dítě popadnout a obejmout je.

Liana se Jean-Marka zeptala, jestli se mu příjemně cestovalo, jestli není unavený, jestli nemá hlad. Z jeho úst žádný zvuk nevyšel a vypadalo to, že jen s vypětím sil pohne hlavou a naznačí to či ono. Georges vyzval Lisbeth, aby mu ukázala byt. Lisbeth řekla Jean-Markovi, aby šel za ní, začala modrým pokojem chlapců, ostatní děti je následovaly, šťouchaly do sebe lokty, bylo slyšet smích, pak všelijaké špitání, Jean-Marc měl legračně barevné ponožky. Barthélémy se držel stranou. Zdálky kluka pozoroval a neviděl nic, vůbec nic, co by sneslo nějaké srovnání. Jean-Marc byl malý, tmavý a špinavý a při troše štěstí němý. Jak mohlo otce napadnout, že by nahradil Antonina takovýmhle buranem, přesně, buranem, jak říkal sám Georges, když nadával na burany celého světa a teď si, aniž to věděl, přivedl jednoho takového do vlastního domu? Barthélémy cítil, jak v něm bobtná ukrutná bolest, jako by právě spolkl nějaké cizí těleso, kámen i s hlínou nebo střep skla. Jean-Marka nikdy nebude mít rád, dokonce s ním ani nebude kamarádit, ani s ním nebude chodit ven a už vůbec ne hrát si v parku anebo na pláži, nikdy mu nesvěří žádné tajemství, ani se s ním nijak nespolčí. Ať si na něj ten kluk s rukama hůlčičkama klidně kouká tím svým pohledem zbitého psa, neustrne se. Bratr umřel a nahradit se nedá.

Tady jsem přestala. Uběhl týden a pak další, aniž bych dokázala připojit k textu jedinou řádku nebo i jen slovo, jako by znehybněl v jakémsi dočasném stavu, měl zůstat navždy náčrtem, nezdařeným pokusem. Každý den jsem sedla k počítači, otevřela soubor nazvaný Nic, znovu si ho přečetla, škrtla jednu větu nebo dvě, změnila pár čárek a pak už nic, opravdu nic, vůbec nic. Nefungovalo to, nebylo to ono, nemělo to nic společného s tím, co jsem chtěla, co jsem si představovala, ztratila jsem nadšení.

Přesto tu bylo ono nutkání, v noci mě dál budilo jako vždycky, když začínám nějakou knihu, až tak, že několik měsíců píšu v duchu nepřetržitě, ve sprše, v metru, na ulici, už jsem zažila tenhle stav, kdy vás to chytne. Ale ve chvíli, kdy mám konečně něco napsat nebo vyťukat na klávesnici, se dostavuje jen obrovská únava nebo nesmírná skleslost.

Přeorganizovala jsem si pracovní rozvrh, koupila si novou židli, zapálila svíčky, vonné tyčinky, šla jsem ven, chodila po ulicích, přečetla si znovu poznámky, které jsem si udělala v posledních měsících. Na stole zůstaly rozložené fotky Lucile z dětství, potrhané listy z časopisů, celostránkové reklamní kampaně i ten proslulý piják, co se rozdával po školách.

Jen abych získala pocit, že postupuji, rozhodla jsem se znovu přepsat rozhovory, které jsem udělala, přepsat je slovo za slovem, jako se to dělá v profesi, kterou jsem dlouho vykonávala, s vidinou jakési obsahové analýzy podle předem daných obecných kritérií, k nimž se přidají témata, jež spontánně nakousli dotazovaní. Pustila jsem se do toho a strávila tím celé dny, sluchátka na uších a pálící oči upřené na monitor, vedená šíleným odhodláním nic nevynechat, všechno uchovat.

Poslouchala jsem zkreslené hlasy, cvakání zapalovačů, vypouštění dýmu z cigaret, marné pídění po papírových kapesníčcích i hodně hlasité smrkání, ticho, slova, která ujedou, i ta, která se vnutí, aniž člověk chce. Lisbeth, Barthélémy, Justina, Violetta, matčini bratři a sestry, Manon, moje sestra, a všichni ti, s nimiž jsem se během posledních týdnů sešla, mi věnovali svoji důvěru. Poskytli mi své vzpomínky, svůj příběh, svůj dnešní názor na vlastní prožitky, svěřovali se, jak jen se dalo, v mezích, které pro ně byly únosné. Teď čekali, nepochybně si říkali, co s tím vším provedu, co se z toho vyvrbí, jak to dopadne.

A najednou mi to připadalo nepřekonatelné.

V tom proudu slov i mlčení padla Barthélémyho věta týkající se Antoninovy smrti, věta muže dnes pětašedesátiletého, která mnou otřásla:

„Kdybych tam býval byl, neumřel by.“

A ještě jiné, tu či tam zvýrazněné žlutě, které vyjadřovaly lítost, strach, neporozumění, bolest, vinu, hněv a občas zklidnění.

A pak věta Justiny, kterou vyslovila, když jsem ji koncem odpoledne, které u mne strávila povídáním o Lucile, doprovázela na metro:

„Ten svůj román ukončíš v pozitivním duchu, přece chápeš, všichni máme stejné kořeny.“

Jedné kamarádce, s níž jsem byla na obědě, když jsem končila s přepisováním, stále ještě v době, kdy jsem přestala psát, jsem řekla: Matka je mrtvá, ale já pracuju s živým materiálem.

Popsala jsem Antoninovu smrt – v rodinné mytologii pokládanou za onopočáteční drama (budou i další). Musela jsem kvůli tomu zvolit mezi verzemi, které mi byly poskytnuty, tu, jež se mi zdála pravděpodobnější, rozhodně nejbližší tomu, co vyprávěla Liana, moje babička, usazená na stoličce v té neskutečné hořčicově žluté kuchyni, která se zapsala do mého dětství a která dnes už neexistuje. V jiné verzi jsou mí prarodiče Liana a Georges oba na prázdninách v L. s dětmi, které po čas oběda nechali samotné u sousedů, tři sta metrů daleko. Antonin a Tommy spadnou do studny, ostatní jim to běží říct, oni přiběhnou,

je příliš pozdě. Ještě v další verzi babička, zalarmovaná dětmi, skočí i s tím svým velkým břichem do studny, chvílemi se vynoří, aby se nadechla. Podle jedněch oba chlapci skáčou na prknech, až pod nimi prasknou, podle jiných si poklidně vyrábějí něco z hlíny, když prkna, shnilá a prožraná červotočem, pod jejich vahou povolí. V ještě další verzi se dolů zřítil jenom Antonin, kdežto Tommy se pádu ubránil.

Co jsem si vlastně představovala? Že vylíčím Lucilino dětství prostřednictvím nějakého vševědoucího a všemocného objektivního vyprávění? Že mi stačí čerpat z materiálu, který mi byl svěřen, a jen volit, jinými slovy vybírat si, co se mi hodí? Ale jakým právem?

Nepochybně jsem doufala, že z toho zvláštního materiálu vzejde pravda. Jenomže pravda neexistovala. Měla jsem jen tříšť dílků a už jen samotné uspořádání obnášelo fikci. Ať napíšu cokoliv, budu fabulovat. Jak jsem si, byť jen na jediný okamžik, mohla namlouvat, že dokážu vystihnout Lucilin život? Co jsem vlastně chtěla, ne-li přiblížit se k matčině utrpení, prozkoumat jeho obrysy, skryté záhyby, vržený stín?

Lucilino utrpení bylo součástí našeho dětství a později našeho dospělého života, Lucilino utrpení nás, sestru a mě, nepochybně utváří. Přesto je každý pokus o jeho objasnění odsouzen k nezdaru. Takže bych se měla spokojit s tím, že o nínapíšu nějaké útržky, úryvky, domněnky.

Psaní nic nezmůže. Nanejvýš může klást otázky a pátrat v paměti.

Lucilina rodina, a tím pádem i ta naše, po celou svou historii podněcovala k četným poznámkám a dohadům. Lidé, s nimiž jsem se během svých rešerší setkala, hovoří o fascinaci; v dětství jsem to zaslechla častokrát. Moje rodina ztělesňuje to, co je v radosti nejhlučnější a nejviditelnější, neutichající ozvěnu zemřelých i rachot pohrom. Dnes také vím, že jako mnoho jiných rodin dokládá destruktivní sílu Slova, ale i ticha.

Dnes jsou Lucilini bratři a sestry (ti, co zbyli) rozptýlení po všech koutech Francie. Liana zemřela měsíc a půl před mou matkou, a troufám si říct, aniž bych se mýlila, že smrt Liany, která už ztratila tři děti, dala Lucile onu zelenou, na niž čekala, aby skoncovala s vlastním životem. Každý měl na události, které utvářely rodinnou historii, svůj vlastní náhled. Ty náhledy se různí, občas si i protiřečí, také ony jsou rozptýlenými úlomky, jejichž shromaždování nebo kompilace nevede k ničemu.

Jednou ráno jsem se probudila a napadlo mě, že musím psát, i kdybych se měla přivázat k židli, a že musím dál pátrat, i když si budu jistá, že odpověď nikdy nenaleznu. Kniha třeba nebude ničím jiným než tímhle, líčením toho pátrání, zahrne v sobě samé svou vlastní genezi, bloudění ve vyprávění, nedovršené úsilí. Bude to však přiblížení, mne k ní, rozpačité a nedokonané.

Liana, moje babička, byla úžasná vypravěčka. Když na ni vzpomínám, mimo ten její pověstný provaz a hojné sportovní úspěchy, znovu ji vidím, jak sedí v kuchyni, zachumlaná do neskutečného červeného pyžama z domácího úpletu (až do svých osmdesáti Liana nosila různé prototypy nočních úborů vlastní výroby, živých barev, s kapucou nebo bez), jako takový legrační diblík nebo domácí skřítek, a s rozzářenýma očima a zpěvavým smíchem vykládá posté tu samou historku. Liana ráda vyprávěla. Třeba to, jak jako dvaadvacetiletá zrušila zasnoubení, poté co jí její matka pár dnů před osudným datem vysvětlila, v čem spočívá její budoucí role manželky. Liana, jako mnoho mladých děvčat jejího věku a z téhož společenského prostředí, neměla o sexu v podstatě ponětí. O několik měsíců dříve souhlasila, že se zasnoubí s jedním mladíkem z dobré rodiny, který podle ní nejspíš odpovídal představě, jakou mohla mít o dobrém manželovi. Liana se těšila, že se z ní stane mladá paní. Ale odtud k tomu, že by si měla vedle toho muže lehnout nahá a snášet, že jí bude provádět věci,o nichž se tak pozdně zmínila její matka, bylo hodně daleko. Když na to pomyslela, vůbec to nepřicházelo v úvahu. Liana ráda vyprávěla, jakou dostala v dětství přísnou měšťáckou výchovu, jak měli zakázáno mluvit u stolu, jaké měl otec vysoké nároky i jak nakonec onen známý advokát z města Giens souhlasil s tím, že zasnoubení zruší, třebaže už byla objednaná a zaplacená hostina. O pár měsíců později, když byla na návštěvě u jedné ze svých starších sester, která žila v Paříži, poznala na jakémsi večírku mého dědu. Liana byla tehdy profesorkou tělocviku v zařízení pro mladé dívky, kam sama dříve chodila. Georges Lianě řekl, že je okouzlující malá modrá víla; měla zelené šaty. Georges nebyl barvoslepý, uměl ženy ohromovat. Liana se do něho brzy zamilovala. Tentokrát jí představa, že je v posteli s tímto mužem nahá, připadala nejen přijatelná, ale i žádoucí.

Georges pocházel z rodiny majitelů továrny, kterou jeden z předků, náruživý hráč, zruinoval. Jeho otec se poté, co dlouho pracoval jako železničář, stal novinářem v týdeníku La Croix du Nord. Za německé okupace přestal časopis vycházet, Georgesova rodina se potýkala s vážnými problémy. Přestože jeho původ byl mnohem méně buržoazní než Lianin, Georges byl rodiči mé babičky přijat, a tak se v roce 1943 vzali. Lisbeth se narodila o pár měsíců později.

Nemám nejmenší pochybnosti o tom, že se mí prarodiče milovali. Liana Georgese obdivovala pro jeho inteligenci, humor, pro jeho přirozenou autoritu. Georges miloval Lianu pro její mimořádnou vitalitu, pro hudbu jejího smíchu, pro její věčnou nevinnost. Tvořili zvláštní pár: on, zdánlivě velice racionálně založený, nicméně naprosto ovládaný hnutími své mysli, ona, navenek velmi emotivní, pevná jako skála a v hloubi duše přesvědčená, že je hloupá.

V kuchyni domu, kde žili od sedmdesátých let až do konce svého života, z vnitřní strany dveří jedné obrovské skříně, která dlouho sloužila jako okénko na podávání jídel, byla zapsaná data narození – a popřípadě smrti všech jejích potomků. Když jsem byla malá, data byla napsaná křídou na černé tabuli, pak, když se kuchyň přemalovala nažluto (datum té proměny neznám), černá tabule zmizela a nahradila ji nástěnka, na níž byla data opsaná modrou fixkou.

Lucile, moje matka, byla třetí v rodině s devíti dětmi. V době, kdy píšu tyto řádky, by jí bylo třiašedesát. Když jsem začala s pátráním, Lisbeth mi poslala mailem oskenovanou fotku dveří skříně, pořízenou před dvěma lety, když se dům musel vyklidit. Vytiskla jsem fotku barevně a nalepila ji na první stranu poznámkového sešitu, bez kterého se už ani nehnu. Reprodukuji zde obsah fotky levých dveří, který se týká pouze obou prvních generací.

GEORGES 06. 09. 1917–2000

LIANA 07. 12. 1919

LISBETH 19. 07. 1944

BARTHÉLEMY 15. 11. 1945

LUCILE 17. 11. 1946

ANTONIN 10. 05. 1948–1954

JEAN-MARC 07. 07. 1948–1963

MILO 07. 07. 1950–1978

JUSTINA 18. 03. 1952

VIOLETTA 06. 11. 1954

TOM 10. 07. 1962

Odteď ty seznamy už nikdo nedoplní. Nefiguruje v nich datum Lianiny smrti (listopad 2007), ani té Luciliny (o pár týdnů později, 25. ledna 2008). Nebudou tam zaznamenána ani data dětí, které se teprve narodí. Smrt mé babičky předznamenala konec domu v Pierremontu, malém městečku v Yonne, kudy vede Bourgogneský průplav, jenž byl ve vlastnictví její rodiny a pak naší. Dům v předkupním právu vykoupila radnice a dnes byl nepochybně stržen kvůli prodloužení silnice první třídy. Boj proti tomuto projektu byl jednou z velkých bitev Georgese, mého dědy, který dům několikrát zachránil před demolicí.

Dívám se na tu fotku a její zvláštní geometrii. Přesně uprostřed seznamu sourozenců, jakoby v jeho centru, smrt tří matčiných bratrů: tři řádky po sobě jsou protáhlé kvůli druhému datu, protáhlé jako jejich nekonečná ozvěna v nitru živé hmoty.

Posledně, když jsem byla u Violetty, nejmladší Luciliny sestry, jsme se hrabaly u ní ve sklepě a hledaly různé věci, které jsem chtěla vidět nebo si ověřit. Violetta si z pierremontského domu, když se vystěhovával, odnesla většinu listin. V obálkách plných starých fotek, roztříděných podle dětí, jsme objevily jeden snímek Jean-Marka pořízený krátce po jeho příchodu do rodiny, který jsme ani jedna z nás nikdy neviděla. Jean-Marc hledí do objektivu, má hubené paže, jakoby nafouklé bříško podobné bříškům podvyživených dětí, vlasy má oholené. V jeho pohledu se zračí strach. To děcko se bojí. Koukaly jsme se na tu fotku mlčky, dojaté nesmírným smutkem, který z ní vycházel, pak jsem ji zas uložila k ostatním. Nepromluvily jsme jediné slovo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Noc nic nezadrží.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.