PSANEC KOLT 2070

2. díl

Daniel Janů

Splendidum družstvo

Vražné, Hynčice

PSANEC KOLT 2070
Zpět do minulosti
Copyright © Daniel Janů, 2020
Cover © Daniel Janů, 2020
Czech Edition © Splendidum družstvo
Vražné, Hynčice, 2021
První el. vydání
ISBN 978-80-7681-066-2 (EPUB)
ISBN 978-80-7681-067-9 (MOBI)
ISBN 978-80-7681-068-6 (PDF)

Obsah

- 1. Owensboro

- 2. Zajatec

- 3. Outsideři

- 4. Výslech

- 5. Atentát pod rouškou nevinnosti

- 6. Převoz vězně

- 7. Odstřelovač

- 8. Zraněná dívka, voják a číselný kód

- 9. Gary Malvin

- 10. Kyra

- 11. Odhalení

- 12. Eliminátoři

- 13. Pomsta není sladká

- 14. Raillyho smrt

- 15. Seržant Dobb

- 16. Starostova pravá ruka

- 17. Setkání s Ariel

- 18. Lance Coldsmith

- 19. Na útěku

- 20. Osudové setkání

- 21. Vězeň 002

- 22. Pozvání k Vincentu Noolovi

- 23. Nový tým

- 24. Předání

- 25. Znovu shledání

- 26. Umělý spánek

- 27. Čas na rozmyšlenou

- 28. Našel jsem vraha své rodiny

- 29. Donald Burr

- 30. Co dál?

- 31. Zákaz vycházení

- 32. Kentucky Express

- 33. Lapuriané nenávidí zrádce

- 34. Neplánovaný útěk

- 35. Neúplné informace

- 36. Oliver Poster

- 37. Úhel pohledu

- 38. Chicago

- 39. Nová loď

- Epilog

1

Owensboro

„To je hodně špatný,“ procedil jsem mezi zuby a držel se ocelového madla.

Část lodi se řítila k vodní hladině. Ucítil jsem tvrdý náraz a ztratil vědomí, co bylo pak už nevím. Nastalo ticho a tma.

* * *

Pomalu se probírám a otevírám oči, vidím rozmazaně. Přesto rozeznávám dvě postavy stojící nade mnou. V hlavě cítím tlak, který postupně odeznívá.

„Už se probral!“ ozval se jeden z hlasů.

„Co se stalo?“ zasýpal jsem.

V ústech jsem měl sucho.

„Měl jste nehodu.“

„Mohu dostat trochu vodu, cítím se jako bych strávil život na poušti.“

„Georgi, přines vodu!“

„Jaký je rok?“

„2070.“

„Kurva!“

„Chápu, že bys chtěl vrátit čas,“ promluvil muž, jehož tvář jsem začal rozeznávat.

Pod černým kloboukem, který mu zakrýval oči, jsem uviděl drobný knírek pod nosem. V levém uchu měl dva kroužky.

„Kde jste mě našli?“

„U řeky Ohio.“

„A loď?“

„Roztrhla se na dvě části.“

„Cože?!“ vyhrkl jsem a chtěl se postavit, ale bolest v levé noze mě táhla zpět.

„Sakra!“

„Viděli jsme na obloze jen záblesk a pak výbuch na břehu řeky Ohio.“

„Přežil někdo?“

„V troskách lodi na břehu, jsme našli jenom tebe.“

Hm!

„Jedna část lodi dopadla na břeh řeky Ohio. Druhá o několik kilometrů dál. Bloomington,“ dodal jiný muž.

Už jsem viděl dobře. Mladík měl světlé vlasy na krátko střižené a jizvu na pravé tváři. Oba muži měli přes rameno pás s náboji.

„U řeky jsme pak našli ještě jedno tělo,“ prozradil muž v klobouku.

„Mělo lapurianskou uniformu?“

„Ne, to nebyla uniforma. Nikdy jsem takové oblečení neviděl.“

Denysovič, napadlo mě.

„Nikoho jiného jste nenašli?“

„Ne. Je mi líto.“

„A kde to vůbec jsme?“

„Owensboro.“

„Myslím, že jsem tu už někdy byl.“

„Vzpomínáš si?“

„Matně.“

Chytl jsem se za hlavu, která mě bolela.

„Ten obličej ti upravili Lapuriani?“

„Jo.“

Pokynul jsem hlavou. Vzpomínal jsem, že díky Observerovi a Looxovi jsem ten útok tehdy přežil.

„Děsí vás to?“ zeptal jsem se vzápětí.

„Mě?!“ podivil se muž v klobouku. „Ani ne.“

„Máš můj klobouk!“

„Našel jsem ho u lodi.“

„Patří mně.“

„Vezmeš mi ho?“

„Sice jste mě zachránili, ale ten klobouk je něco…“

„…chápu, vezmi si ho. Je to jen klobouk,“ přerušil mě a sundal klobouk ze své hlavy.

Podal mi jej a já ho s díky přijal.

„Zbraň, co jsi měl za opaskem, byla zničená. Vyhodili jsme ji.“

„Nevadí.“

Ušklíbl jsem se a snažil se znovu postavit. Moje pravá noha byla v plastové dlaze.

„Je zlomená?!“ vyhrkl jsem.

„Jo.“

„Ale hojí se překvapivě rychle,“ ozval se hlas muže sedícího u počítače.

„Jo, to je lapurianské dědictví,“ špitl jsem.

„Když jsi byl v bezvědomí, stáhl jsem si data,“ ukázal na moji hlavu.

Hm!

Nezajímalo mě to. Nejdůležitější bylo, že jsem to přežil.

„Jsi nebezpečný zabiják!“

„Říká, kdo?“

„Tvá minulost!“

Udělal jsem pomalý krok. Bolest mě nutila si znovu sednout, i když jsem odtud chtěl vypadnout a najít Jillovou.

„Potřebuješ odpočívat,“ řekl mladík s jizvou.

Mlčky jsem se posadil na plechovou bednu.

„Kdo jste?!“ ohlédl jsem se po mužích, kteří vypadali jako nějaký odboj. „Jsme v nějaké opuštěné továrně?“ ohlížím se kolem sebe.

„Owensboro Grain Company. V minulosti to byl dodavatel farmářských potřeb,“ odvětil mladík.

„Ty jsi…“

„…George!“

„Já jsem Berry,“ zvedl ruku muž s drobným knírkem.

„Jasně, chlápek s mým kloboukem,“ zazubil jsem se.

Hm!

„A to je kdo?“ ukázal jsem k počítači.

„Rextr.“

„Rextar nebo Rexter?“

„Jen Rextr,“ ozval se chlap u počítače. „R.E.X.T.R.“

„A tobě říkají, jak?“ zeptal se George.

„Jsem Kolt.“

„Kolt nebo Colt?“ procedil mezi zuby Rextr aniž by se odtrhl od své práce na počítači.

Ušklíbl jsem se.

Můj pohled ke zničené části střechy zdejší budovy přerušila chuť si odplivnout.

„A řeknete mi, co jste zač?“

„Jsme Outsideři!“

Prozradil George.

„Co to znamená? Bojujete proti někomu?“

„Jo, proti vládě, která naslouchá těm zkurveným ještěrkám, co se prohlašují za spojence!“

„Ty trosky lodi…,“ ozval se Rextr. „…jsou lapurianské technologie.“

Otočil jsem se k Rextrovi.

„Chceš tím něco říct?“

„Jenom konstatuji fakta.“

Hm!

„Fajn!“

„Kdybych pro ně pracoval, už by tady byli,“ ukazuji prstem na svůj obličej.

„Přidáš se k nám, že jo?!“ vyhrkl mladík George.

„Vůbec nemám s vaším bojem nic společného!“ zabručel jsem.

„Říkal jsem vám, že se k nám nepřidá,“ ozval se Berry.

„Jestli jste jen tři, tak nemáte šanci!“

„A kdo říká, že jsme jen tři?“

„Nikoho jiného tu nevidím.“

Berry se zazubil a sáhl do kapsy pro telefon. Promluvil do něj plynulou španělštinou. Netušil, že mu budu rozumět. Pak jej vrátil do kapsy.

„Za chvíli dorazí zbytek?“ pohlédl jsem na Berryho.

„Jo.“

„Marco zřejmě nepřijde,“ dodal jsem

Uh!

Berry zpozorněl.

„Marco?“

Berry nechápal, jak znám muže, se kterým mluvil do telefonu.

„Mluvil jsi s někým, kdo je Marco a řekl jsi mu, že jsem se probral a jsem připraven na setkání se zbytkem Outsiderů.“

„Rozumíš španělsky?“

„Jo.“

„A jaké jazyky ještě umíš?“ zeptal se zvědavě George.

„Umím jich spousty díky programu, který mám zde,“ ukázal jsem ke svému levému uchu.

„Je tu hodně vylepšených lidí,“ spustil Rextr. „Od šedesátých let nového milénia se rozmohl update lidských částí za ocelové nebo elektronické implantáty.“

Během následujících minut se objevila skupina přibližně dvaceti lidí. Stejně ozbrojených a oblečených jako byli George, Berry a Rextr.

Tak to byli Outsideři!

2

Zajatec

Když se dívka probrala, ležela nahá na zemi. Jednu nohu měla připoutanou řetězem k ocelovému sloupku. Snažila se očima najít únik z této tmavé místnosti.

„Pusťte mě ven!“

„Chci ven!“

Byla vystrašená.

Dva muži za sklem ji pozorovali. Jeden z nich měl červeno zelený komplet. Krátké nagelované vlasy sčesané dozadu. Byl o něco starší než muž v modré uniformě.

„Už vám řekla jméno?“ zeptal se muž s nagelovanými vlasy?“

„Ještě ne, pane Humtere!“

„Co její otisky?“

„Nic.“

„A co její tvář?“

„Nefiguruje vůbec nikde což je divné.“

„Promluvila vůbec?“

„Jen něco o tom, že máme špatnou osobu.“

„Dejte ji studenou sprchu a ono jí to přejde, Dobbe!“ nařídil Humter.

„Rozumím.“

Dobb přikývl a odešel z pozorovatelny. Chvíli se nic nedělo, ale pak se objevil v místnosti, kde dívka ležela na zemi. S ním i další muž v modré uniformě, který držel černou hadici. Seržant si aktivně vyžádal hadici a pak muži nařídil, aby spustil vodu. S radostí jí zasáhl proudem studené vody. Bránila si obličej. Pokoušela se krčit ke stěně, ale Doob se jí silným proudem snažil od stěny odtáhnout. Několikrát jí zasáhl do zad. V každém případě si to užíval.

„Myslím, že to už stačí!“ ozval se hlas patřící muži v pozorovatelně. Muži jménem Humter.

Seržant odhodil hadici na zemi a vypnul vodu. S mužem v červeno zeleném kompletu se později setkal na chodbě.

„Evidentně vás to bavilo, seržante!“

Dobb se jen usmál a vzápětí dodal. „Použijeme agonizér a určitě promluví!“

„Vyčkejte, až se domluvím s lapurianským vyslancem Nuparem. Určitě bude chtít být u toho, nezapomeňte, že umí čít myšlenky.

„Dostane se jí do hlavy.“

„Ovšem,“ zazubil se Humter.

„Rozumím, pane ministře.“

Ministr obrany poté odešel ke svému vozu, který na něho čekal před vojenskou základnou Louisville.

* * *

Jakmile ministr odjel, Dobb nařídil vybraným vojákům své čety, aby ji zase trochu naložili.

„Dejte ji do těla, ale nezabijte ji!“

„Ano, pane!“ zasalutoval desátník a odešel.

Pět vojáků vstoupilo do výslechové místnosti. Dva z nich měli elektrické obušky.

„Je čas na pokec!“

„Prej moc nemluvíš!“

Obušek zajiskřil. Dívka věděla, že dostane další nářez. Nic z ní nedostanou, protože si nic nepamatuje. Měla na sobě uniformu, kterou z ní vojáci servali, když jí našli. Zmlátili ji a odtáhli sem. Chovali se k ní jako by byla ten nejprašivější člověk na světě. Slzy z ní však nedostaly, ačkoliv se o to opravdu snažili. Byla tvrdá, i když několikrát vyjekla bolestí, ale nepoddala se jim.

„Slyšíš!“ vyhrkl jeden z vojáků a pustil do ní elektriku.

Dívka se prohnula.

„Je to docela kus pěkné ženské!“

„Ani nevíš, co je zač!“

„Neřekla nic.“

„Možná tím měla začít!“

„Možná bychom ji mohli potrestat jinak,“ zazubil jeden z vojáků a sáhl si do rozkroku.

Jako by tím chtěl dát najevo ostatním, že by se místo mlácení do bezbranné ženy, mohli uvolnit jiným způsobem.

„Je to špína! Plivu na ní.“

„Jestli nemáš zájem Ricku, jdi pryč. Railly má pravdu, mohli bychom trochu upustit a když se na ní podíváš, tak je důkladně umytá,“ zazubil se.

„Burnesi?“ otočil se Rick na vojáka s tetování na pravé paži.

Voják jen pokrčil rameny.

„To myslíte vážně?“ podivil se Rick s pohledem na ostatní.

Mlčení znamenalo souhlas.

„Je mi z vás zle!“ odsekl.

Než odešel, ještě několikrát vzteky praštil ležící ženu do zad.

„Jsi magor, Ricku!“ ozval se Burnes.

„Vyser si voko!“ odsekl Rick a zmizel za dveřmi.

Vojáci chvíli mlčeli, pak se po sobě ohlédli. Railly promluvil první.

„Jdeme na to?“

„Jo.“

„Co Andrew?“

„Jistě?“

„Patte?“

„Rozhodně jsem pro.“

„Tak fajn!“ pronesl Railly. „Chyťte ji s Andrewem za nohy!“

Když ji chytli za nohy, vytušila, co se chystají udělat. Neměla však sílu, na to aby se jim ubránila. Její tělo bylo tak vyčerpané mučením a ledovými sprchami, že se nezmohla na odpor. Odtáhli ji od zdi a pak se na ní vystřídali. Cítila jen prvního, který do ní vnikl. Ostatní už nevnímala. Když bylo po všem, nechali ji ležet na zemi a se smíchem odešli.

3

Outsideři

Seděl jsem na ocelové bedně a sledoval ozbrojenou skupinu, která se zde objevila poté, co je Berry zavolal.

„Je vás víc,“ poznamenal jsem.

„A jsme odhodlaní pro naši věc udělat vše!“ ozval se Berry.

„Úplně vše?“

„Jestliže to pomůže probudit lidi kolem, tak i zemřeme za naši věc!“ přidal se George.

„Opravdu?“

Na moje pochyby zareagoval černoch, který držel v ruce GS-14, plasmový granátomet.

„Můžete se o tom sám přesvědčit!“ pronesl.

„Jak?“

„Zítra přijede ministr vnitra Raymond Hooker s policejním náčelníkem plukovníkem Lurkatem do Owensboro. Víme, že se zde má setkat se starostou města, aby projednali zvětšení policejního oddělení.“

„K tomu se musejí scházet?!“ podivil jsem se.

„Údajně přiletí i lapurianský vyslanec Nupar, ale tato informace není potvrzená.“

„Jak to všechno víte?“

„Máme u starosty svého člověka.“

„Proč je chcete zabít, nechtějí pomoci obyvatelům města od zločinců?“

„To oni jsou zločinci!“ vyhrkl Berry. „A v policejních uniformách!“

„A nebojíte se, že vás prásknu?“

„Rextr mi řekl, že nejsi zrovna neviňátko.“

Aha!

„Nemáme takovou technologii, abych si přečetl všechny tvé vzpomínky, takže mám jen útržky!“ ozval se Rextr.

„Na Marsu to byla opravdu řežba!“ dodal černoch.

„Máš jméno?“

„Joe West.“

„Možná bych se k vám mohl přidat, ale mám dvě podmínky?“

„Poslouchám.“

„Pokud vám pomohu zabít ministra vnitra a policejního náčelníka, pomůžete mi najít druhou část lodi.“

Joe West přikývl.

„A pokud to někdo přežil, chci, abyste mi pomohli přeživší najít!“

„Jsme domluveni,“ řekl West a přistoupil ke mně.

Podal mi svou ruku. Zvedl jsem se a sevřel jeho dlaň. Pevný stisk povolil, až poté, co jsem přikývl.

4

Výslech

Vojenská základna Louisville

Druhý den ráno přišel seržant Dobb probudit zajatce a použil opět studenou vodu. Proud vody zasáhl znavené tělo nebohé dívky. Nezmohla se ani na to, aby si zakryla obličej. Jen otočila obličej směrem ke zdi. Její bezvládné tělo, které leželo na betonové zemi, bylo pod vládou silného proudu. On jediný jejím tělem pohyboval.

„To abys byla umytá!“ zavrčel seržant Dobb. „Budeme mít návštěvu!“

Jakmile byl Dobb hotov, odhodil hadici a nechal nastoupit svou jednotku.

„Pohov!“

„Hlášení!“

„Neřekla ani slovo!“

„Však ona promluví,“ pronesl seržant s nadějí, že jí lapurianský vyslanec rozváže jazyk.

Ministr obrany Humter dorazil s lapurianským vyslancem Nuparem o hodinu později. Muži se setkali ve výslechové místnosti č. 2.

„Zajatec je připraven k výslechu?!“ zeptal se Humter pohledem na seržanta Dobba.

„Ano, pane!“

Vyslanec Nupar volným krokem prošel kolem mužů. Už věděl, kde se zajatec nachází.

„Ještě neřekla, kdo je?“ zeptal se vzápětí.

„Ne, pane vyslanče.“

Seržant zavedl dvojici do ponuré místnosti, kde na křesle seděla dívka. Na rukou měla magnetická pouta, kterými byla připoutaná k opěradlům.

„Máme připravený agonizér,“ ozval se Dobb.

Vyslanec Nupar se po něm ohlédl a pak se podíval na vojáka, který stál vedle křesla.

„Rád mučíte lidi, seržante?“ zeptal se ho.

„Dělám jen svojí práci, pane!“

„A tím myslíte, že mučíte a necháte znásilňovat své vězně?!“

Seržant mlčel.

„O tom nic nevím,“ vyhrkl Humter.

„Možná, tady vojín, by nám mohl o tom povědět!“ pohlédl Nupar na vojáka, který stál v pozoru a čekal jen na rozkaz, aby mohl odejít.

„Věnujme se vězni!“ ozval se seržant Dobb.

V tu chvíli cítil, jak mu cosi vlezlo do hlavy. Bolest byla tak silná, že se okamžitě chytl za hlavu.

„Odejděte, seržante a vezměte toho vojáka s sebou, už vás tu nechci vidět!“ promluvil lapurianský vyslanec.

„Jděte!“ přidal se Humter.

Seržant odešel naštvaně z místnosti.

„Myslel jsem, že chceme zjistit, co je zač, odkud přišla a jaký je její úkol,“ pronesl Nupar směrem k ministru obrany.

„Ovšem, pane vyslanče!“

„Kde je velitel základny?“

Oh!

Tuto otázku nečekal.

„Má zlomenou nohu.“

„Co se stalo?“

„Udělala to ta dívka, při prvním výslechu.“

„Je tedy silná.“

„Ano.“

„Byla silná,“ dodal vzápětí,“ vyslanec. „Zdá se, že její tělo je unavené z mučení.“

Ministr obrany mlčel. Sám nařídil mučení, ale o znásilnění opravdu nic nevěděl ani nedal k tomu rozkaz. Chtěl z ní dostat informace, co je zač, ale tak daleko by nezašel. Zřejmě se to muselo vymknout kontrole, pomyslel si.

„Byl to úmysl, pane ministře. Vojáci této základny překročili morální kodex výslechu,“ pronesl Nupar.

Ministr obrany jen přikývl. Neuvědomil si, že lapurianský vyslanec umí číst myšlenky. Bohužel zatím se s nimi nikdo nedomluvil, na tom, že by to směli dělat jen se svolením druhé strany. Oni mezi sebou komunikovali hlavně telepaticky, proto jim přišlo normální, že reagují na myšlenky, které slyší.

„Je to malá základna o síle jedné čety. Není to žádné strategické místo.“

„Tomu rozumím, ale podle hodnostního řádu vaší armády, bych očekával, že zde plukovníka Runsteina bude zastupovat alespoň kapitán.“

„Zařídím to!“

„Děkuji.“

Ministr obrany kývl.

„Ještě než začneme s výslechem, byl bych rád, abyste ochranu základny nahradil jinou četou a seržanta Dobba s jeho lidmi poslal do Nevadské pouště, chovají se jako zvěř, bude s nimi naloženo podle zásluh.“

Oh!

„O-ovšem, zařídím to.“

Laurianský vyslanec pokynul hlavou a přistoupil k dívce. Přes tělo měla přehozenou zelenou plachtu. Alespoň její nahotu zakryli, pomyslel si a pokusil se jí dostat do hlavy.

„Zvláštní. Její paměť je poškozená natolik, že jsem dokázal přečíst jen několik slov,“ spustil Nupar.

„Co s ní uděláme?“

„Převezte ji do centra Utopia Agency do Indianapolis,“ nařídil Nupar a odstoupil od bezvládného těla lidské dívky.

„Co když umí nějak blokovat svoje myšlenky?!“ vyhrkl ministr obrany.

„Vážně?“ podivil se Nupar a vstoupil mu do hlavy. „To byla zoufalá myšlenka.“

Humter přikývl.

„Spojte se s Utopia Agency. Oni zajistí převoz.“

„Zařídím to.“

„A nezapomeňte, co jsem řekl o jednotce na této základně!“

„Rozumím.“

„To jsem rád.“

V následujících okamžicích lapurianský vyslanec nastoupil do svého oválného stroje a odlétl.

„Co zjistil?!“ zeptal se seržant Dobb, který se objevil vedle ministra vzápětí, co vyslanec Nupar zmizel.

„Nic.“

„Jak nic, neumějí snad číst myšlenky?“

„Má poškozenou paměť.“

„Co bude dál?“

„Zavolám do Indianopolis a Utopia Agency si ji odveze do svého centra.“

Hm!

Seržantu Dobbemu se to nelíbilo, ale nemohl s tím nic udělat. A to ještě nevěděl, že se svou jednotkou bude muset opustit tuto základnu. Podle lapurianského vyslance překročili morální kodex a musí být za to potrestáni.

5

Atentát pod rouškou nevinnosti

Ten den se Outsideři připravovali na největší útok ve své historii. Připravili tři vozy. Dodávky s označením ÚDRŽBA SILNIC. V prvním voze byl Joe West a chtěl mě k sobě do prvního týmu. Souhlasil jsem a posadil se na místo spolujezdce. Vyjeli jsme krátce po poledni. Náš vůz přijel na místo určení jako první. Ve vedlejší ulici zastavil druhý vůz, který řídil Berry. Třetí vůz dorazil na konec stejné ulice, kde jsme stáli my. Velící se jmenoval Moon. Berry byl pojistka, kdyby se vládní vůz pokusil ujet. Od svého muže uvnitř starostova týmu věděli o únikovém plánu. West věřil, že je společně se svými lidmi dostane. K tomu získal mě. Neznámého muže s pestrou minulostí. Budu se hodit. Joe West to věděl, proto přikývl na naši dohodu. Věděl, že jí dostojím.

První vládní vůz dorazil na místo přesně ve stanovený čas. Druhý byl hned za ním. Vozy zastavily před vchodem do budovy policejního ředitelství. Už když jsem viděl kolik je venku policistů, věděl, jsem, že není možné zaútočit odsud, jak měl v plánu Joe West.

Jeho muži byli na místě. Nikomu nebylo podezřelé, že tam jsou zátarasy a pět mužů pracuje na výkopu.

„Mají odstřelovače na střechách,“ pronesl jsem okýnkem ve vozu.

Seděl jsem s Rextrem uvnitř a sledoval skrze policejní dron celou situaci. Rextr se napíchl na jeden z dronů, který zde poletoval. Poradil jsem mu jak na to. Přece jenom moje technologie byla mnohem modernější, než tu co měli Outsideři k dispozici.

„Ministr vnitra Raymond Hooker vystupuje z vozu,“ pronesl Rextr.

„Až do budovy vstoupí i Lurkat, odpálíme to!“ nařídil West.

„A ten lapurianský vyslanec?“

„Vypadá to, že nedorazí.“

„V tom případě nechápu, proč jsem tady!“

„Jsi pojistka, kdyby se něco posralo.“

Hm!

Všichni jsme měli sluchátka v uších, aby byla zajištěna koordinace našeho útoku. S tímhle přišel West. Souhlasil jsem, protože jen tak tam vlétnout a střílet by nemělo smysl. West byl stratég a uměl plánovat. Outsidery vedl ten nejlepší muž, kterého měli ve svých řadách. Myslím, že si toho jsou všichni vědomi, proto ho poslouchají na slovo.

„Vidím Lurkata!“ špitl West.

„Tady Moon,“ ozval hlas, který patřil velícímu třetího vozu.“

„Počkejte na signál!“ řekl West.

„Až to vybouchne,“ pronesl Moon.

„Ne! Rextr zjistí, jestli to přežili.“

„Hm.“

„Čekejte!“ zdůraznil West.

Podíval jsem se na Rextra, který jen pokrčil rameny.

„Nedočkavej!“ podotkl jsem.

„Policajti mu zabili rodiče.“

„Chápu.“

„Lurkat vystoupil z vozu. Jsou s ním i jeho zástupci.“

„Vstupují do budovy!“

„Vyčkejte!“

„Vlítneme tam!“

Moon se chystal na boj.

„Říkám ti počkej!“

Hm!

Policejní náčelník Lurkat se svými zástupci následoval ministra vnitra do budovy. Dvacet policistů hlídalo přístup. Přímý útok nepřipadal v úvahu. Joe West to věděl, proto připravil výbušniny do výdejních automatů. Chtěl mít jistotu, proto zde byl se svými muži, aby svůj plán dokončil, kdyby výbušniny selhaly.

„Rextre, připrav se!“ ozval se West.

„Jsem připraven!“

Jakmile zástupci policejního náčelníka jako poslední zmizeli v budově. West dal povel.

„Teď!“

Rextr vyslal signál k odpálení připravených náloží. Pak nastala exploze. Tlaková vlna vytlačila ven směs prachu a sutin. První řada policistů to schytala. Ostatní si stačili pouze zakrýt obličej. Nedočkavý Moon vyrazil se svou skupinou postřílet zbytek policistů. Chtěl využít paniky, která nastala. Spustila se nekontrolovatelná střelba, která za sebou nechávala zraněné a mrtvé na obou stranách. Moonova skupina měla výhodu překvapení. Policisté měli zase na své straně odstřelovače, kteří postupně zabíjeli jednoho Outsidera za druhým. Až nezbil ani jediný. Moon dostal zásah přímo do srdce. S posledním výstřelem padl na zem.

„Proč nepočkal?!“ podivil se West v duchu.

Zřejmě jsem byl jediný, kdo rozuměl jeho horlivosti.

„Odjíždíme domů!“ pronesl West do vysílaček.

„Co Moon?“ ptal se Berry, který odjížděl opačným směrem, aby na sebe nepřipoutal pozornost.

„Je mrtvý.“

„Sakra!“

Vysílačky se odmlčely.

„Odvedli jsme sakra, dobrou práci!“ poznamenal West, když náš odvážel z místa činu.

„Zemřela spousta parchantů,“ ozval se muž sedící v zadní části dodávky.

Mlčel jsem a sledoval ubíhající krajinu. Rozuměl jsem jejich odhodlání, ale nepochopil smysl zabíjení mnoha nevinných. Tohle nebyla válka, ale obyčejný atentát pod rouškou nevinnosti.

6

Převoz vězně

Před vojenskou základnou v Atlantě se objevil vrtulník vládní organizace Utopia Agency. Vzhledem k závažným okolnostem, které nastaly při útoků Outsiderů na budovu policejního ředitelství v Owensboro, se jejich přílet o dvě hodiny opozdil. Kvůli tomu nedošlo ani k vystřídání jednotky seržanta Dobba.

„Jsem agent Johnson,“ představil se muž v bílém oděvu.

„Seržant Dobb.“

„Jste tu pro vězně X.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Psanec Kolt 2070.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.