Demokracie - jak dál?

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Filip Outrata a kol.

Demokracie - jak dál? – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Filip Outrata a kol.

demokracie
– jak dál?

Rizika a výzvy
pro Česko a svět

Petr Balla

Radek Buben

Vladimíra Dvořáková

Tereza Jermanová

Jan Jirák

Martina Klicperová-Baker

Jiří Koubek

Michal Lebduška

Filip Outrata

Ilona Švihlíková

Lucie Trlifajová

Edici řídí Vít Haškovec a Ondřej Müller

Lektorovali:

Ing. Mgr. Jan Němec, PhD.

PhDr. Ondřej Slačálek, PhD.

© Filip Outrata, Vladimíra Dvořáková, Ilona Švihlíková,

Lucie Trlifajová, Jan Jirák, Jiří Koubek, Petr Balla, Michal Lebduška, Tereza Jermanová, Radek Buben, Martina Klicperová, 2021

Cover photo © ČTK/Chaloupka Miroslav

ISBN tištěné verze 978-80-7601-500-5

ISBN e-knihy 978-80-7601-524-1 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7601-525-8 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7601-523-4 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Úvod: Demokracie – jak dál?

Filip Outrata

Píše se rok 2021 a o demokracii se (opět) živě diskutuje, její současný stav a budoucí vyhlídky vzbuzují v některých částech světa obavy, v jiných zemích pak vyvolává zoufalství to, že slábne samotná naděje v obnovu či nastolení demokracie ve smyslu lidské svobody a důstojnosti. Je v krizi demokracie jako taková, nebo demokracie liberální jako jedna její specifická podoba? O demokracii a jejím ohrožení a selhávání se uvažuje a píše, v ryze odborné i populárnější rovině, v podobě novinových článků i množství knih.[1] Přesto se nezdá, že by se tím nějak podstatně přispělo k nalezení odpovědi na to, čím vlastně demokracie churaví, a zejména jak ji vyléčit.

Možná je to způsobeno tím, že samo téma demokracie je natolik široké a mnohovrstevné, že se dá jen těžko uchopit. Na jedné straně zahrnuje aspekt politického systému, určitého uspořádání státu a jeho institucí, který lze definovat a shrnout, byť se samy definice vyvíjejí a nejsou jednou provždy dané. To je ale jen jeden z přístupů k demokracii, a zřejmě ne ten nejpodstatnější. Demokracie je totiž také každodenně prožívaná životní skutečnost lidí v daném společensko-politickém systému (ať již je odborně definován jakkoli). A ta je nesmírně rozmanitá, zahrnuje ekonomický a sociální rozměr, lidská a občanská práva a povinnosti ve všech jejich podobách, právo a spravedlnost, média a přístup k informacím. Ale také sféru mezilidských vztahů, kulturu a vzdělání, přes skutečnosti proměnlivé a obtížně kvantifikovatelné, jako jsou očekávání, strach, radost, naděje, až po jevy natolik efemérní a zároveň stále závažnější, jako jsou nálady a emoce vytvářené sociálními sítěmi. Jak tedy psát o demokracii, aby se výsledek nestal buď specializovaným rozborem z perspektivy politologie, právní vědy či sociologie, nebo na druhé straně subjektivním svědectvím, zachycujícím osobní zkušenost s demokracií jako žitou a probojovávanou skutečností? Zdá se, že každý pokus o komplexní zachycení stavu demokracie, o zodpovězení otázky, jaké jsou její vyhlídky, je vlastně předem odsouzen k neúspěchu, nebo přinejmenším k neúplnosti.

Snad pomůže malý výlet do oblasti bytostně svobodné, totiž umělecké tvorby. Na počátku 90. let, v době stále ještě poznamenané jistou euforií „roku zázraků“, kdy se v krátké době rozpadl Sovětský svaz a v satelitních zemích sovětského impéria byl obnoven či nastolen namísto skomírajícího státního socialismu liberálně demokratický systém západního střihu, dva zpívající básníci krátce po sobě nahráli píseň se stejným názvem – Demokracie.

Kanaďan Leonard Cohen (1934–2016) se v písni vydané na konci roku 1992 na albu s příznačným názvem Budoucnost (The Future) dívá na historické změny, které ještě před zhroucením východoevropských režimů hrozivě předznamenaly násilně potlačené protesty na náměstí Nebeského klidu v Pekingu, s velmi opatrnou nadějí. Má před očima především Spojené státy, „kolébku toho nejlepšího i toho nejhoršího“, ve sledu obrazů pozoruje, jak se demokracie rodí z „ohně bezdomovců a popela gayů“, z poplašných sirén ve dne i v noci, násilných střetů a soužití mezi rasami, ale i každodenních zápasů o vlastní důstojnost v rodinách, zejména z pohledu žen, a stejně tak každodenního zápasu o denní chléb, například dělníků z automobilek. „Demokracie přichází do Spojených států…“ Okamžik: není snad Amerika demokracií? Dokonce demokracií vzorovou a často dávanou za příklad? Podle Cohena demokracie není něco pevně daného, jednou provždy uspořádaného, ale děje se – přichází. V refrénu se objevuje stát jako loď, která se plaví ke břehům lidské nouze a potřeby, ale cestou musí úspěšně proplout mezi útesy chamtivosti a odolat bouřím nenávisti. Dokáže to, nebo se ukáže být spíš chatrnou loďkou než mocným korábem? Naděje se jeví tak slabá a pomíjivá (nebo naopak tak silná a nezdolná?) jako kytička polního kvítí v básníkově ruce.

O deset let mladší Karel Kryl (1944–1994) se stal pro víc než jednu generaci obyvatel Československa bez nadsázky symbolem demokracie, či spíše touhy po demokracii ve smyslu života ve svobodě. Přesto jeho Demokracie, nazpívaná na jaře roku 1993, je vším jiným než oslavou znovunabyté svobody. Sžíravost a ostrá, ničím nezaobalená kritičnost této a podobných Krylových písní vedla ve své době mnohé (včetně autora těchto řádků) bezmála k odsouzení jejich autora jako někoho, kdo se zkrátka nezvládl vyrovnat se svobodou a demokracií a své zklamání a frustraci pouze přetavil do nepříliš povedené písně. „Demokracie rozkvétá byť s kosmetickou vadou / Ti, kteří kradli po léta dnes dvojnásobně kradou / Ti, kdo nás léta týrali, nás vyhazují z práce / A z těch, kdo pravdu zpívali, dnes nadělali zrádce“. Pro určitý budovatelský optimismus krátce polistopadové doby těžko stravitelná slova, ale zásadní pro pochopení odvrácené strany transformace a pro seznámení s demokracií jako takovou.[2] Hle, tady je, nikoli jako vysněný ideál, ale jako reálný systém tvořený reálnými lidmi. Z převážné většiny těmi samými, kteří tvořili předchozí nedemokratický režim. A Krylova kritika byla nejen sžíravá, ale také velmi věcná a zacílená. „Demokracie dozrála do žaludečních vředů / Bez poctivosti bez práva a hlavně bez ohledů / A je to mýlka soukromá snad optického klamu / že místo srdce břicho má / a místo duše tlamu“. Až později přišlo poznání, že ekonomická transformace bez práva (a bez ohledů) nepřinesla jen prospěch (zejména některým), ale také závažné problémy a hluboce poznamenala tvář (tlamu) polistopadového režimu.

Dvě ryze osobní, básnicky expresivní vyjádření, a každé z nich zcela jinak laděné. Svou roli možná hraje kromě odlišných osobností obou básníků i rozdíl mezi perspektivou rodáka ze země s nepřerušenou demokratickou tradicí, který si přes všechny výhrady dokáže podržet jistou základní víru v demokratický stát, a pohledem obyvatele země právě prodělavší změnu politického systému, bez dlouhodobé tradice a naopak s velkou dávkou nestability a nejistoty. Mají přesto opatrný optimista a sžíravý skeptik něco společného? Cohen i Kryl, každý z jiné strany, dospívají k témuž závěru. Demokracie vyžaduje osobní zapojení, osobní angažovanost. „Demokracie prospívá bez nás a pragmaticky,“ poznamenává Kryl, neboli z druhé strany: bez nás, tedy bez účasti, zapojení člověka, nutně skomírá, vyprazdňuje se, mění se v karikaturu sebe sama. Demokracie Cohenovými slovy „přichází v ženách a mužích,“ v jejich životě jako celku, včetně té nejosobnější, intimní stránky. „Miluju tuhle zemi, ale politiky nemůžu vystát,“ říká Leonard Cohen, a v tu chvíli není pouhým vnějším pozorovatelem, nezaujatým glosátorem dění, ale je do něj bytostně zapojen, vtažen. Demokracie je globální, komplexní téma, které oslovuje člověka v jeho bytosti jako celku.

Kniha, kterou držíte v rukou, je pokusem o právě takovéto, pokud možno co nejcelistvější zachycení otázky demokracie. Je pokusem, protože na opravdu všezahrnující zpracování by nestačil ani desetinásobný počet stran. Náš pokus je příspěvkem do diskuse, nenárokuje si definitivní odpovědi, spíš chce napomoci k tomu, aby bylo vůbec možné klást poučené a k podstatě věci směřující otázky. Záměrem je rozmanitost pohledů a perspektiv, která ale nepostrádá jistou jednotící linii.

První část knihy sleduje stav demokracie především, ale nejen v České republice, z pohledu několika nejdůležitějších rovin: politického systému, ekonomiky, sociální problematiky a médií. Jistě by bylo možné i potřebné připojit další, neméně důležité oblasti zájmu: vzdělávání a školství, právo a spravedlnost, kulturu, spiritualitu a náboženství. Jakkoli výběrové a ve svém zaměření různorodé, příspěvky v této části knihy si kladou za cíl zasadit uvažování o stavu demokracie dnes do celkového rámce, dát mu pevnější obrysy, upozornit na některé zásadní skutečnosti obecné povahy.

Kapitola Vladimíry Dvořákové se zabývá pojmem demokracie a jeho vývojem. Je samotný pojem „demokracie“ (vláda lidu) vůbec odpovídající realitě, nebo je přiměřenější mluvit spolu s americkým politologem Robertem A. Dahlem o „polyarchii“ či „polykracii“ (vládě mnohých)? Jak demokracie vzniká, jak se hroutí, které oblasti jsou klíčové pro stabilní fungování demokratického systému? Jaká jsou hlavní ohrožení pro demokracii? Autorka osvětluje dnes velice často používaný (a někdy obsahově zeslabený či vyprázdněný) pojem populismu a přibližuje jeho kořeny v antielitářských hnutích v Rusku a Spojených státech v průběhu 19. století. Populismus potřebuje jasnou hranici mezi My a Oni, polarizaci společnosti. Pro demokracii je naopak klíčovým prvkem pravidelné skládání účtů, stálé vyvažování. Silný stát (připomeňme si znovu a nikoli naposledy Cohenův obraz lodi) není stát represivní, ale takový, v němž existuje autonomie jednotlivých složek a neutrální, respektovaná pravidla k řešení konfliktů. Demokracie se v krátkodobé perspektivě může jevit jako méně efektivní než autoritářství, v dlouhodobém horizontu se ale prokazuje jako životaschopnější. Umožňuje totiž reagovat na změny a společenský pohyb, nepotlačuje svobodu jako základ pro lidskou kreativitu a dokáže řešit konflikt jinak než silovou cestou.

Ekonomka Ilona Švihlíková klade hned v samotném názvu svého příspěvku provokativní otázku: je demokracie vůbec slučitelná s ekonomickým systémem, v jehož samé podstatě je zabudována nerovnost? Nerovnost, která navíc ve vyspělých státech trvale narůstá? Do jaké míry můžeme mluvit o demokracii – participaci na moci, pokud je člověk-občan po většinu času v postavení „otroka podle pracovní smlouvy“ (V. Bělohradský)? Zásadní roli v oslabení státu, růstu moci nadnárodních korporací a růstu příjmové nerovnosti sehrál neoliberalismus, který se ve světě prosadil v 70. letech a v letech 90. se v různé míře aplikoval ve státech někdejšího východního bloku. Mezi konkrétní dopady na českou ekonomiku patří odliv zisků do zahraničí a snižování investic. Levná práce a podhodnocená měna, stejně jako samotná struktura daňového systému, který dopadá na ty příjmově nejslabší, jsou hlavní rysy závislé ekonomiky, vztahující se i na ekonomiku českou. Demokracie je v celosvětovém měřítku ohrožena tím, že ti bohatší setrvale bohatnou, zatímco ti ostatní – nejen ti nejchudší, ale i střední síla, která postupně chudne – ztrácejí víru, že politický systém dostatečně zastupuje jejich zájmy. Politika se oligarchizuje (pro příklady nemusíme v České republice opravdu chodit daleko) a roste poptávka po populistických způsobech řešení, které jsou (nebo se tak prezentují) pokusem, jak „zdemokratizovat demokracii“, která se mění v pouhý marketingový rituál k obsluze zájmů těch nejbohatších. Konečně se nabízí závažná otázka: jakou roli hrají nadnárodní instituce jako Evropská unie? Může být onou lodí, silnější a bezpečnější, spíše nadstátní struktura než stát? Autorka se netají s tím, že pro zachování legitimity demokratického systému považuje za primární úroveň státu spíše než nadstátních integračních projektů.

Kapitola Lucie Trlifajové věnovaná sociálním aspektům demokracie začíná sugestivním obrazem neonacistických průvodů v severočeských městech v roce 2013. Chudoba a sociální vyloučení, se všemi problematickými důsledky z toho plynoucími, zásadně ovlivňují nejen kvalitu života obyvatel ve vyloučených lokalitách a jejich možnosti vzdělávání a aktivní participace na správě veřejných věcí, ale i nastavení sociálního systému a společnosti jako takové. Co vlastně v českém kontextu znamená chudoba a ekonomická nejistota? Některé obvykle uváděné výzkumy jsou značně zkreslující – Česko se zpravidla prezentuje jako země s vysokou mírou zaměstnanosti a ekonomické rovnosti, a naopak nízkou úrovní chudoby. Ve skutečnosti se mnoho domácností v Česku i přes přístup k zaměstnání na hlavní pracovní poměr dostává do pozice „pracující chudoby“. V některých regionech se třetina, či dokonce polovina obyvatel nachází v situaci ekonomické nejistoty. Zvyšují se regionální rozdíly a narůstá prostorová segregace, jako je sestěhovávání Romů do určitých lokalit. Stát ztrácí svou roli ochránce sociálních práv, ale získává legitimitu jako vykonavatel represe. Vztaženo k našemu obrazu státu-lodi, stává se lodí vězeňskou. Slábnutí státu, jeho neschopnost garantovat základní práva současně s posilováním moci soukromých aktérů a růstem nerovnosti, rozpadem společnosti do vzájemně nekompatibilních vrstev se stává přímým ohrožením pro demokracii.

Proměny vztahu médií a demokracie sleduje ve své stati Jan Jirák. Masová média se formovala zároveň s demokratickým zřízením, hrají v něm důležitou roli zprostředkovatele komunikace mezi politickou elitou a zbytkem společnosti. Zároveň jsou ale specifickou oblastí podnikání a jejich účelem je také vyrábět zisk svým vlastníkům. Média jsou tradičně považována za kontrolora, „hlídacího psa“ demokracie. Mohou však tuto roli skutečně plnit, když fakticky zastupují zájmy jen jedné společenské vrstvy – té, ke které patří majitel masových médií? Tato otázka je velmi aktuální zdaleka nejen v České republice. Zde se ukazuje význam tzv. médií veřejné služby. Do jaké míry jsou ale i ona poplatná trendu komercionalizace? Další podstatnou otázkou je vliv sociálních sítí jako nového modelu komunikace. Původní optimismus v tomto ohledu – nová média budou demokratičtější, protože „v síti“ jsou všichni na stejné úrovni – se ukázal jako přehnaný: nová média některé rysy masových médií (důraz na emocionalitu) naopak posílila. Komunikace založená na emocích a vzájemném utvrzování se v názorové správnosti jen těžko může být přínosem ke kritickému a poučenému nahlížení na skutečnost. Šance spočívá v tom, že ve stejném prostředí „kultury konektivity“ působí jak ti, kdo využívají nových médií k marketingovému populismu, tak i ti, kdo proti němu protestují a snaží se přinášet alternativu.

Zatímco první část knihy akcentuje různorodost ve smyslu jednotlivých základních oblastí společnosti, část druhá přináší rozmanitost ve smyslu geografickém. V pěti kapitolách se postupně věnuje stavu a vyhlídkám demokracie v pěti vybraných státech či regionech. Spojujícím prvkem pro všechny zvolené příklady – Polsko, Maďarsko, Ukrajinu, Tunisko a země Latinské Ameriky – je to, že v posledních desetiletích prodělaly přechod od různých forem autoritářského systému k demokracii. Jak se tato společná zkušenost tranzice, hluboké změny politického systému, dnes projevuje na podobě demokracie v dané zemi? Záměrem této části je poskytnout soustředěný (byť vzhledem k danému prostoru zároveň nutně kusý a shrnující) pohled na jeden konkrétní příběh demokracie. Co nám srovnání jednotlivých zemí a regionů ukazuje vzhledem k celkovému tématu, jaké podobnosti lze při srovnávání často dosti odlišných zemí vůbec vysledovat?

V souvislosti s Polskem se často mluví o ohrožení či postupné demontáži liberální demokracie. Podle politologa Jiřího Koubka je Polsko charakterizováno příkrou polarizací a kulturními válkami, které se vymykají měřítkům, na něž jsme zvyklí v českých podmínkách. Polská politická scéna je silně ideologicky polarizovaná a je navíc pro českého pozorovatele překvapivě strukturovaná: konzervativní pravice (vládní PiS – Právo a spravedlnost Jarosława Kaczyńského) je v ekonomických tématech nalevo od svých levicovějších konkurentů, ať již jde o dnešní liberální Občanskou platformu (OP), nebo o postkomunisty v 90. letech. Zásadním momentem byl „konzervativní obrat“ někdejšího dělnického hnutí Solidarita, které se v zájmu rychlého provedení ekonomické reformy vzdalo obhajoby práv zaměstnanců, a naopak se uchýlilo ke kulturním tématům, jako jsou lustrace a antikomunistická agenda, ale zejména témata spojená s katolickou identitou Polska: zákaz potratů, role církve v politice a ve veřejném dění. Dnešní vládní strana Právo a spravedlnost spojuje sociální „peněženková“ témata, jako je podpora rodiny a seniorů, s ostře antiliberálním zaměřením. Mluví se o „demokratickém útoku na liberalismus“. Ten je však, do velké míry, umožněn selháním liberálních demokratů, kteří se dostali do role asociální, „nelidové“ strany a prohrávají jedny demokratické volby za druhými.

Ještě častěji než Polsko bývá s ohrožením demokracie spojováno Maďarsko Viktora Orbána. Maďarsko v mnoha světových médiích včetně řady českých figuruje jako odstrašující příklad, mluví se o směřování země k diktatuře. Petr Balla se ve své kapitole věnuje vzniku a příčinám neliberální demokracie orbánovského Maďarska, přičemž hlavní podíl na vzestupu Fideszu k moci připisuje předchozí socialistické vládní garnituře zosobněné premiérem Ferencem Guyrcsányem, která naprosto nezvládla ekonomickou situaci, neudělala nic s vyostřujícími se sociálními problémy a naproti tomu se vyznačovala nebývalou mírou korupce. Drtivé vítězství Orbánova Fideszu v roce 2010 bylo jen logickým vyústěním situace. „Neliberální obrat“ a obrácení se k národním zájmům a konzervativním hodnotám jsou dnešní maďarskou vládní garniturou vykládány jako dokončení transformace, která se ale v tomto pojetí obrací nejen proti komunismu, ale i proti neoliberalismu v ekonomice, stejně jako proti multikulturalismu a „neomarxismu“ v kulturní oblasti. Podobně jako v Polsku, i v Maďarsku je vysoká míra polarizace veřejné debaty, která se podobá spíš válce znepřátelených táborů než demokratické diskusi. Typická je fixace na minulost, kulturní boj a také značně pokročilá oligarchizace, například v mediální sféře. Vysoká míra podpory, které se Orbánův Fidesz stále těší, dokazuje, že neliberální demokracie je pro velkou část maďarské společnosti stále lepší alternativou než demokracie liberální, přinejmenším v té podobě, v níž ji dokázala realizovat stávající maďarská opozice.

Kapitola Michala Lebdušky představuje Ukrajinu jako příklad pokusu o ustavení demokracie v postsovětském prostoru, konkrétně jako jediný demokratický systém mezi třemi východoslovanskými nástupnickými státy Sovětského svazu (Rusko, Ukrajina, Bělorusko). Ukrajina je na rozdíl od obou sousedních zemí demokratickým státem, ve kterém pravidelně probíhají volby a dochází k předávání moci. Přesto však ukrajinská demokracie trpí zásadními trvalými problémy takového druhu, jako je vysoká míra korupce, nefunkční právní stát, těsné propojení politiky s velkým byznysem a prakticky neexistující nezávislé soudnictví. Navíc podle průzkumů zůstává ukrajinská veřejnost pasivní a nakloněná vládě silné ruky a paternalistickému přístupu. Hlavní postava oranžové revoluce v roce 2004 a pozdější prezident Viktor Juščenko měl jako guvernér ukrajinské národní banky a premiér během 90. let z velké části na svědomí zastavení dramatického ekonomického propadu země a právě díky tomu byl vnímán jako velká naděje na pozitivní směřování země. Revoluce důstojnosti, jak jsou na Ukrajině označovány události okolo Majdanu v letech 2013–2014, je zásadním milníkem v historii země. Zásadní a chronické problémy Ukrajiny (kromě ruské anexe Krymu a války na Donbasu), jako je netransparentnost politického prostředí a jeho ovládání oligarchickými klany, problematický stav soudnictví a médií a pasivita a nedůvěra obyvatel, přetrvávají i po volebním vítězství Volodymyra Zelenského a jeho populistické formace Sluha lidu v roce 2019.

Arabské jaro, vlna protestů probíhajících od konce roku 2010 proti autoritářským a zkorumpovaným vládám ve více než desítce zemí převážně v severní Africe a na Arabském poloostrově, se dá označit jako zatím poslední globální vlna demokratických revolucí. Tereza Jermanová se zaměřuje na Tunisko, které je deset let po vypuknutí protestů jedinou zemí v regionu, na niž lze aplikovat definici demokracie podle politologických měřítek. Vlnu protestů proti režimu prezidenta Zín Ábidína Bin Alího, kterou odstartovalo sebeupálení pouličního prodavače zeleniny Muhammada Buazízího v prosinci 2010, si Tunisané připomínají jako „revoluci za důstojnost“. Důstojnost přitom pro obyvatele Tuniska i dalších zemí arabského jara znamenala nejen politické a občanské svobody a konec brutality diktátorských režimů, ale i, a zřejmě na prvním místě, zlepšení ekonomické situace a začátek boje s obrovskou korupcí. Ekonomické a politické požadavky se slily a sjednotily okolo spojujícího motivu důstojnosti. Pro úspěch tuniské demokracie hrála roli silná občanská společnost včetně vlivných odborů a také zařazení umírněně islamistické strany an-Nahda do parlamentního systému a její akceptování pravidel hry. Přesto je výhled na budoucnost tuniské demokracie dnes spíše skeptický. Ekonomické ukazatele, jako je úroveň chudoby nebo nezaměstnanost, se nezlepšují, rozdíly mezi bohatými a chudými regiony se nezmenšují, korupce zůstává vysoká. To všechno vede Tunisany k protestům a k poklesu podpory pro demokratickou reprezentaci. S pohledem na dekádu tuniské demokracie se nabízí otázka: můžeme skutečně hovořit o demokracii v situaci, kdy základní požadavky revoluce, která svrhla předcházející nedemokratický režim, zůstávají nenaplněné?

Kapitola Radka Bubna se z rámce knihy vymyká tím, že se nezaměřuje pouze na jednu zemi, ale na celý region – Latinskou Ameriku. Země Jižní a Střední Ameriky si spojujeme s řadou stereotypů, přičemž převažují ty negativní (vojenské junty, státní převraty, guerillové války), naopak podceňovány bývají ty pozitivní, jako síla sociálních hnutí. Latinská Amerika v posledních letech zažívá propad důvěry v demokracii a zasahují ji celosvětové fenomény, jako nástup krajní pravice, která v předchozích desetiletích v regionu neměla ve volbách většinou šanci. Stále méně obyvatel považuje demokracii za nejlepší možný způsob vlády. Mezi důvody patří ekonomické krize posledních let, korupce spojená se silnými levicovými vládami předchozí doby (Lulova Brazílie jako modelový příklad), trvale vysoká míra násilí a kriminality, ale také nárůst vlivu evangelikálních církví s jejich antiliberální ideologií, a v neposlední řadě vliv sociálních sítí (v Latinské Americe především mimořádně oblíbený WhatsApp), které protidemokratické politické zaměření upevňují a šíří. V regionu, který bývá považován za laboratoř demokratických procesů, lze dnes pozorovat rostoucí vliv armády, což je čtyři desetiletí po pádu vojenských diktatur varující. Zároveň můžeme vysledovat i trend mizení profesionálních politiků a vzestup „politických amatérů“, který zní povědomě i českému čtenáři. Jaká budoucnost čeká demokracii v její laboratoři v následujících letech?

Dnes jsme svědky globálního úpadku demokracie, který se týká většiny zemí světa – v žebříčcích demokratičnosti si výrazně pohoršily jak Čína či Rusko, tak i Spojené státy a Indie. Česká republika se propadla z kategorie plné demokracie do demokracie defektní. Nejde ale o nezvratný proces, o tragédii: demokracie je dynamická skutečnost, dění a dochází ke stálému střídání přílivu a odlivu. Psycholožka Martina Klicperová-Baker se ve své kapitole na závěr knihy vrací k obecné situaci demokracie, jejím hrozbám a rizikům, a připomíná, že obrana demokracie, jejíž důležitou součástí je lepší poznání její paradoxní povahy, se rozhodně vyplatí. Pro skutečnou demokracii je důležité především to, že dokáže integrovat napětí a konflikty a má nástroje na to, jak tyto konflikty institucionalizovat.

Tato kniha je cíleně sestavena z příspěvků autorů píšících z různých oborových pozic a specializací, od politologie přes historii, ekonomii, mediální studia až po psychologii, a různé jsou také žánrové perspektivy: některé kapitoly jsou cíleně provokativnější a polemické, jiné méně. Záměrem je ukázat široké spektrum možných přístupů k problému a přispět k diskusi. Naší ambicí je oslovit širší, ne pouze akademické publikum.

Rozdílná je délka jednotlivých příspěvků. Je logické, že kapitola věnující se Latinské Americe, tedy celému kontinentu s několika desítkami států, bude delší než kapitola o Polsku či Maďarsku. Latinská Amerika je také v českém obecném povědomí spíše neznámým regionem, z tohoto důvodu kapitola nastiňuje v nezbytné míře i její historický vývoj. Čeští čtenáři vědí, že Polsko bylo před rokem 1989 komunistické a dovedou si jeho trajektorii představit. V případě Ekvádoru či Guatemaly však takové povědomí chybí.

Tato kniha chce být co možná nejaktuálnější, ale samozřejmě reaguje na vývoj, který je starší než odevzdání jejích kapitol do tisku. Z toho důvodu mohl vývoj některých států mezitím nabrat trochu jiné tendence a mohly se udát mnohé jiné věci, než jak se jevilo v květnu 2021.

[1] Z knih vydaných jen v posledních třech letech v češtině viz např. Dasandi, Niheer, Taylor, Edward, Selhala demokracie? Praha: Universum 2018; Urbinatiová, Nadia, Znetvořená demokracie: Mínění, pravda a lid. Praha: Karolinum 2018; Levitsky, Steven, Ziblatt, Daniel, Jak umírá demokracie. Praha: Prostor 2018; Luce, Edward, Soumrak západního liberalismu. Praha: Argo 2019; Mounk, Yasha, Lid versus demokracie. Praha: Prostor 2019; Applebaumová, Anne, Soumrak demokracie. Praha: BETA Dobrovský 2020. Specificky ke krizi české demokracie viz např. Tabery, Erik, Opuštěná společnost. Česká cesta od Masaryka po Babiše. Praha: Paseka 2017; Doležal, Bohumil, V zemi babišismu a buranokracie: Rozvrat české demokratické politiky v letech 2013–2020. Praha: Free Czech Media, 2020.

[2] Krylovy kritické komentáře z polistopadových let, které vycházely v regionálním deníku Znojemsko, protože většina ostatních periodik s větším dosahem jeho názory odmítla tisknout, vyšly knižně jako Země lhostejnost. Praha: Torst 2012, a Rýmované komentáře. Praha: Torst 2013.

Demokracie na šikmé ploše aneb hledá se ideální politický systém

Vladimíra Dvořáková

Úvod

Výrazy jako demokracie na scestí či demokracie na šikmé ploše (democratic backsliding) v posledních letech obohatily politologický slovník při hledání odpovědi na otázku, kam a jak různé země v současnosti směřují.[3] Zdá se, že si při charakteristice režimů různých zemí nevystačíme jen s odbornými diskusemi o totalitarismu a různých podobách autoritarismů, řešením se nestalo ani zavedení pojmu hybridní režimy a využívání upřesňujících přívlastků připojovaných tu k autoritarismu (volební autoritářství, soutěživé autoritářství), tu k demokracii (neliberální, delegativní…).

Toto zahlcení pojmy a riziko, že pomalu každá země bude svým vlastním „typem“ demokracie či autoritářství, svědčí o určitém pohybu, probíhajících společenských proměnách, na něž společenské vědy reagují se zpožděním, přičemž interakce globálního a lokálního vytváří specifické typy režimů ovlivněné současností i minulostí, historickou tradicí a pamětí, v nejobecnější rovině politickou kulturou.

Pojetí demokracie v proměnách moderní doby

Demokracie je pojem, který to v dějinách neměl jednoduché. Vyzdvihován jedněmi, zatracován druhými se jeho obsah neustále proměňoval, stával se hrozbou i nadějí, ideologickou nálepkou i hodnotou, za niž lidé bojovali a pro niž lidé umírali. Abychom pochopili některá dilemata současné demokracie, není snad ani nutné procházet celou cestu od antiky až po současnost, zkusme se zastavit u několika klíčových historických okamžiků na cestě k moderní (a postmoderní) společnosti.

Je možná paradoxem, že na konventu ve Philadelphii v roce 1787, kde se zrodila první moderní demokratická ústava, se otcové zakladatelé velmi bránili jakémukoli podezření, že chtějí vybudovat demokracii. Demokracii chápali pouze v podobě řecké přímé demokracie, ale tu oni nechtěli, preferovali zastupitelství a vzor hledali sice také v antice, tentokrát ovšem v římské tradici. Budovali tedy republiku. Pojem zastupitelská demokracie se do politologického slovníku dostal až o něco později; v předvečer Francouzské revoluce jej již používá markýz de Condorcet, právě pro ozřejmění vývoje v Americe, a brzy po Francouzské revoluci E. J. Sieyès propojuje pojem zastupitelství a demokracie ve svém projevu na ústavodárném konventu v roce 1793.[4]

Originální propojení zastupitelství a demokracie s sebou přineslo i postupné napojení na ideový proud, který si razil svou cestu minimálně od 17. století; byl jím liberalismus s důrazem na svobodu jednotlivce. Lockeovská triáda základních práv – právo na život, svobodu a majetek (life, liberty and property) zazněla v Jeffersonem stylisticky proměněné triádě Deklarace nezávislosti: právo na život, svobodu a hledání štěstí (life, liberty and pursuit of happiness).[5] A k tomu ještě zazněla revoluční myšlenka, že všichni lidé se rodí sobě rovni.

Propojení zastupitelské demokracie s liberalismem, kdy člověk, který volí své zástupce, přesunuje politickou zátěž na své reprezentanty a sám požívá osobních svobod, vytvořilo prostor pro vývoj moderních demokracií. A bez ohledu na prvky přímé demokracie, které mohou v té či oné míře působit i v zastupitelské demokracii, je to právě princip zastoupení spojený s osobními svobodami jednotlivce, který je klíčem k pochopení moderní demokracie, ale také možná i největším úskalím jejího naplnění.[6]

Hovoříme-li o demokracii v euroatlantickém prostoru, máme tedy na mysli systém, který reflektuje princip zastupitelství odvozený od svobodných soutěživých voleb a garantuje osobní svobody. Od onoho revolučního konce 18. století začala být demokracie vnímána jako cosi žádoucího, zakotveného v určitých hodnotách a vyvolávajícího pozitivní konotace. To se tomuto pojmu stalo skoro osudné; skoro jako by se zdálo, že chybějící obsah často nahrazuje pouhý pojem.[7] Právě potřeba specifikovat podobu demokracie přiměla v 50. letech Roberta A. Dahla[8] k představení nového pojmu – polyarchie, který byl po určitou dobu v politologii dosti populární, byť se nakonec ve větší míře neprosadil. Dahl vycházel z toho, že nikdy nevládne všechen lid (démos), ale jde o „vládu mnohých“, a zároveň definoval sedm základních principů, jimiž se polyarchie vyznačuje. Pojem demokracie chtěl uchovat jako „ideální model“ ve weberovském pojetí, jež si zaslouží vlastní teoretické zkoumání, naopak polyarchie měla zkoumat reálné systémy, umožňovat jejich porovnávání. V tomto smyslu R. Dahl inspiroval vytváření různých indexů hodnotících kvalitu demokracie, ale v širší veřejnosti se pojem neuchytil.

Impulsy pro nové pojímání demokracie pak daly zkušenosti z proměny režimů od počátku 70. let. Paradoxně se zpočátku pozornost věnovala tomu, jak se demokracie hroutí. Šlo o reflexi nástupu nové vlny autoritarismů na počátku 70. letech zejména v Latinské Americe.[9] I když Latinská Amerika byla regionem, kde nešlo o nic výjimečného a při charakteristice tamních režimů se spíše jen zvažovalo, zda se jedná o demokracie s přestávkami, či autoritarismy s přestávkami, skutečnost, že v roce 1973 padly i režimy, které byly dlouhodobě vnímány jako stabilní demokracie (Chile, Uruguay), vyvolala silnou odbornou (ale i společenskou) pozornost. Měnil se také charakter těchto autoritarismů. Místo do té doby převažujících situací, kdy armáda převzala moc především proto, aby „obnovila pořádek“, přicházela nyní armáda s vlastní představou proměn s výrazně mobilizačním akcentem a velmi tvrdými zásahy vůči široce definovanému vnitřnímu nepříteli.[10]

Následně ovšem badatelský zájem začal postupně přecházet k tématu, totiž jak demokracie vzniká. Impuls daný přechody k demokracii v jižní Evropě (Španělsko, Portugalsko, Řecko), na něž navázal postupný pád latinskoamerických autoritarismů, ale také „rokem zázraků“[11] přinášejícím pád komunistických režimů ve střední a východní Evropě, vyústil v etablování původně s nadsázkou používaného pojmu tranzitologie. Ta zkoumala zejména způsoby pádu režimů, od vyjednávání mezi vládní garniturou po zhroucení režimů, roli různých aktérů (elity, masy, sociální hnutí, politické strany, armáda) a jejich strategie se snahou nalézt a předvídat možná úskalí při cestě ustanovení demokratického režimu.

Brzy se ovšem ukázalo, že způsob předání moci a nastavení základních institucí demokratického státu jsou sice důležité faktory, které v mnohém předurčují budoucí konflikty a způsoby jejich řešení, ale vytvoření dlouhodobější a stabilnější demokracie je během na dlouhou trať. Titíž autoři, kteří se v 70. letech zabývali pádem demokracií – Juan J. Linz a Alfred Stepan – již v roce 1996 představili koncept procesu demokratické konsolidace,[12] která je založena na dlouhodobém budování základních arén demokracie, které jsou vzájemně propojeny. Slabost jedné z arén má dopady i na arény ostatní a může je deformovat, zeslabovat apod. Mezi základní arény autoři zahrnují:

•občanskou společnost,

•politickou společnost,

•vládu práva,

•státní aparát,

•ekonomickou společnost.

Rámec, který Linz se Stepanem vytvořili, dokáže nesporně poskytnout prostor pro analýzu jednotlivých zemí, odhalit slabá místa demokracie a rizika nástupu autoritářských režimů.[13]

Arény demokracie. Model demokratické konsolidace J. J. Linze a A. Stepana (1996)

Občanská společnost

Základní organizační princip

Svoboda sdružování a projevu

Nutná podpora z dalších arén

Vláda práva, která zajišťuje právní jistotu.

Státní aparát, který je schopen vymoci práva občanské společnosti v případě jejich porušení.

Pluralitní ekonomická společnost schopná podporovat autonomii a životaschopnost občanské společnosti.

Základní zprostředkování pro další arény

Zájmy a hodnoty občanské společnosti jsou hlavním zdrojem, o nějž se opírá politická společnost.

Občanská společnost generuje názory a pomáhá monitorovat státní aparát a ekonomickou společnost.

Politická společnost

Základní organizační princip

Svobodné a minimálně omezované volební soutěžení

Nutná podpora z dalších arén

Legitimita v očích občanské společnosti.

Právní garance zakotvené v právním státě a udržované nestranickým státním aparátem.

Základní zprostředkování pro další arény

Vytváří ústavu a zákony.

Řídí státní aparát.

Vytváří základní regulatorní rámec pro ekonomickou společnost.

Vláda práva

Základní organizační princip

Konstitucionalismus

Nutná podpora z dalších arén

Právní kultura se silnými kořeny v občanské společnosti a respektovaná politickou společností a státním aparátem

Základní zprostředkování pro další arény

Vytváří hierarchii norem, které činí akce ostatních arén legitimními a předvídatelnými.

Státní aparát

Základní organizační princip

Racionálně-právní byrokratické normy

Nutná podpora z dalších arén

Normativní podpora ze strany občanské společnosti pro racionálně právní zakotvení autority a s tím spojený monopol na legitimní použití síly.

Finanční podpora poskytnutá politickou společností a vyprodukovaná a odevzdaná státu fungující ekonomickou společností, jež vytvořila dostatečnou zdanitelnou nadhodnotu.

Základní zprostředkování pro další arény

Imperativní vymáhání na občanské, politické a ekonomické společnosti zákonů a procedur, které ustanovila politická společnost.

Ekonomická společnost

Základní organizační princip

Institucionalizovaný trh

Nutná podpora z dalších arén

Právní a regulatorní rámec vytvořený politickou společností, respektovaný občanskou společností a vynutitelný státním aparátem.

Základní zprostředkování pro další arény

Vytváří nezbytnou nadhodnotu, jež umožní státu uskutečňovat své cíle pro kolektivní dobro, a vytváří materiální základnu pro pluralismus a autonomii občanské a politické společnosti.

Zdroj: vlastní zpracování.

Samuel Huntington ve své práci Třetí vlna[14] upozorňoval, že po vlně demokratizace přichází zpětná vlna, která některé režimy vrací zpět k nějaké formě autoritarismu. Jsme toho nyní svědky? Každopádně vlna společenskovědního zájmu o současnou podobu demokracie ukazuje na hlubší souvislosti a tendence. Publikované studie naznačují, že současný odchod od demokracie má jiný charakter, než tomu bylo dříve. Při pádu demokracií jsme nyní spíše zřídka svědky vojenských převratů, dobytí moci ozbrojenými skupinami apod. Naopak, bývají to právě demokraticky zvolení aktéři, kteří, ať již záměrně, či spíše jen pragmaticky, demokracii rozkládají a převádějí na autoritářské způsoby jednání. Fakticky vždy přitom vidíme zeslabování právě výše zmiňovaných arén J. J. Linze a A. Stepana.[15]

Kořeny současné krize demokracie

Abychom pochopili současné krizové momenty demokratického vládnutí, je nutné vrátit se ke kořenům, k principům, na nichž byla liberální demokracie postavena. V následujícím textu se zamyslíme nad některými základními tezemi.

T1: Demokracie odvozuje svou legitimitu z Lidu.

T2: Moc v demokracii je jasně vymezena a omezena.

T3: Vláda práva – právní stát je nezbytnou součástí demokratického systému.

T1: Demokracie odvozuje svou legitimitu z Lidu

Lid: démos, či populus? Antická tradice nám ponechala dvojí chápání Lidu – z řečtiny (démos) a z latiny (populus). Jaký je mezi nimi rozdíl? Z lingvistického hlediska zjevně žádný, z hlediska společenských věd se ale jejich chápání vyvíjelo odlišným způsobem. Zatímco démos stál u zrodu pojmu demokracie, populus je spjat s populismem.

V soudobých liberálních demokraciích je Lid vnímán jako pluralitní; různí lidé mohou mít různé zájmy, názory, hodnotové orientace, aniž by byli z Lidu vylučováni. Lid spojuje příslušnost k obci (polis), v moderním pojetí vymezená občanstvím, z níž vyplývají práva i závazky vůči obci.

Populismus představuje jiný proud.[16] Lid je zde vnímán jako vnitřně homogenní masa, kde vede jednoznačná dělící čára mezi tím, kdo do Lidu patří (My), a kdo do Lidu nepatří (Oni). Lid je nezpochybnitelným nositelem hodnot a ctností. Hodnoty, které Lid zastává, a jeho obraz, způsoby chování bývají často idealizovány a symbolicky vyjádřeny. Není náhodou, že „zrod“ populismu badatelé vztahují ke dvěma hnutím 19. století na protilehlých koncích světa. V Rusku to byli „narodnici“, kteří nacházeli ideální podobu ruského lidu na venkově, s přetrvávajícími vztahy uvnitř občiny, v USA ve stejné době Lidová strana (Popular party) patřičné ctnosti a hodnoty amerického lidu hledá v komunitě farmářů. V obou případech bylo zjevné vymezení proti elitám.

Pro populistické pojetí je podstatný důraz, že právě v Lidu je síla, protože jej tvoří velké množství jednotlivců. Ti, co do lidu nepatří, jsou vždy v menšině. Není bez zajímavosti sledovat, kdo jsou ti Oni, byť se to samozřejmě liší podle kulturních tradic. V obecné rovině do Lidu většinou nepatří domácí (ať již ekonomická, či politická) elita, která Lid zradila a opustila jeho hodnoty. Nepatří tam ani intelektuálové, protože si kladou nesmyslné otázky a odmítají řešení, kterému Lid na základě zdravého rozumu rozumí. Z Lidu bývají vyloučeni lidé odlišného etnika, rasy, náboženství, sexuální orientace; také ti, co jsou spjati se zahraničím a vnášejí do společnosti cizorodé a pro Lid nepřijatelné hodnoty.

Populistický styl komunikace se promítá do charakteru argumentace a jazyka. V argumentech se často odkazuje na zájem Lidu, který je chápán jako vnitřně bezrozporný. Lid má „zdravý rozum“ a na základě toho lze řešit jednoduchým způsobem všechny problémy. Tomu odpovídá i slovník. Mnohdy nesrozumitelný jazyk politiků a intelektuálů je nahrazován jednoduchým lidovým slovníkem, zkratkovitě popisujícím problém a jeho jednoduché řešení. Odmítá se politická korektnost a empatie. V rámci odmítání politické korektnosti („nazývejme věci pravým jménem“) se otevírá prostor pro to, aby součástí politického slovníku byly urážky, vulgarismy, ponižování, zesměšňování. Specifické bývá i pojmenování domácí politické elity: zloději (z Říma), mahárádžové, dinosauři…

V populistickém diskurzu je podstatná emotivnost. Pracuje se s emocemi, ať již pozitivními či negativními (vlastenectví, strach, nenávist…). Aktuální problémy jsou popisovány denunciačním způsobem (rozkradená, spálená země), radikálnost pojmenování legitimizuje potřebu změny a také usnadňuje základní nástroj populistické politiky, a tím je trvalá mobilizace občanů na svou podporu.[17] Proto bývá součástí programů populistických lídrů snaha o prosazení a jednoduché uplatňování prvků přímé demokracie, jako jsou referenda či plebiscity, organizují se provokativní akce vyvolávající mediální pozornost. Mobilizace k mnoha nejrůznějším otázkám zahlcují politický prostor, prosazují se „silové“ a polarizující způsoby řešení problémů namísto hledání konsenzu či kompromisu.

To souvisí s další otázkou, a tou je charakteristika populistického vůdce. I když jisté charisma[18] je nutné u každého politika, v případě populistického lídra je to otázka zcela zásadní. Nenechme se mýlit vlastním uvažováním, „co na něm lidé vidí“. Působení charismatu je nesporně kulturně podmíněné, odráží zkušenosti a způsoby komunikace v dané politické komunitě; charisma vůdce se mnohdy orientuje na určitou sociální skupinu a v současnosti často profesionálové (imagemakers) podobu charismatu dotvářejí již zcela cíleně.

U populismu je nutné rozlišovat, zda jde o určitý styl komunikace, případně strategii, jak dostat co nejlepší výsledky umožňující získat moc, či alespoň podíl na moci, anebo zda jde již o režim, kde populismus je součástí režimní komunikace a legitimizace moci. V případě prvním je populistický diskurz přítomen zejména u krajně pravicových hnutí, ale populistický styl komunikace nalezneme skoro u všech politických proudů ve volebních kampaních a dlouhodobě u všech politických proudů postavených na jednotlivci. V druhém případě režimy opírající se o populisticky vytvářenou legitimitu nalézáme již od 30. let 20. století až dodnes většinou v Latinské Americe, kde nacházely zakotvení v marginalizovaných vrstvách, sociální rozměr byl propojen i s etnickým, respektive rasovým kontextem; v současnosti ovšem sledujeme i tendenci k vytváření krajně pravicových populistických režimů.

V případě populistických režimů charismatický vůdce většinou předkládá určitou vizi, která má zásadním způsobem změnit danou společnost. Takováto vize nemívá přesné obrysy, cíle jsou mlhavé, ale jejich naplnění je možné, pouze pokud charismatický vůdce zůstane u moci, protože on je nositelem oné vize. To většinou legitimizuje i změnu ústavy, prodlužování délky mandátu, respektive možnosti jeho (trvale) opakovaného znovuzvolení.[19]

Vraťme se ale zpět k onomu srovnání populismu a demokracie. V politologickém bádání není shoda, zda lze tyto kategorie řadit mezi ideologie, osobně se přikláním k názoru, že nikoli; spíše různé ideologické proudy dotvářejí a profilují, mají tendenci buď zeslabovat krajní pozice a společnost integrovat (demokracie), či krajní pozice zesilovat a společnost polarizovat.

To je to, co populismus potřebuje, co je jeho živnou půdou: musí nastavit jasnou hranici mezi My a Oni. Populistický lídr je vždy součástí onoho My; je to svým způsobem absurdní, protože součástí jakéhokoli populistického diskurzu je vystupování proti politickému establishmentu a (zkorumpovaným) ekonomickým elitám. Populistický vůdce, který vstoupí do politiky, se většinou distancuje od toho, že je politik, byť ve volbách usiluje o účast v parlamentu, nebo již přímo v parlamentu nebo dokonce ve vládě působí, kritizuje i (zkorumpované) ekonomické elity, byť často patří mezi nejbohatší osoby v zemi a původ jeho majetku nebývá příliš transparentní.

Osud takovéto populistické politiky do značné míry závisí na tom, zda se vůdci podaří postupně demontovat existující režim, poté s jistou formou populistické legitimity může udržet mocenské postavení i delší dobu. Zde již vidíme onu demokracii na scestí, nástup nějaké podoby hybridního, či přímo autoritářského režimu. Jiný případ je, když se populistický politik dostane k moci, ale nemá dostatek síly k tomu, aby začal s proměnou režimu. Tam jeho pojetí My a Oni může vyvolat i legitimizační krizi; není totiž tak obtížné získat moc díky populistické kritice vládnoucích skupin, ale je obtížné vládnout (ať již jako prezident, premiér, ministr) a nést důsledky vládnutí zejména v dlouhodobé perspektivě. Někdy je obtížné odhalit, kdy dochází k režimní změně, a kdy jde jen o výkyvy politického kyvadla, které se po nových volbách vrátí zpět do rovnováhy. Záleží na politickém prostředí, v dobře nastaveném a fungujícím demokratickém systému je riziko dostat se „na scestí“ podstatně nižší.

Ale jak vypadá dobře nastavený a fungující demokratický systém? To nás vede k základní kategorii politiky – a tou je moc a prostor, v níž se moc uplatňuje.

T2: Moc v demokracii je jasně vymezena a omezena

Co politik může a co nemůže a jak se skládají účty? Známé rčení, že zatímco občan může činit vše, co zákon nezakazuje, politik (politická instituce) smí činit jen to, co mu zákon dovoluje, dobře vystihuje podstatu vymezení a omezení moci. V ústavě každé demokratické země je tu lépe, tu hůře řečeno, co může prezident, co může parlament a jak do procesu politiky mohou vstupovat soudy. Vymezení toho, co která mocenská instituce může činit, je zároveň prvním omezením moci – v zásadě platí, že to, co není pro danou moc explicitně povoleno, dělat nesmí. Samozřejmě žádná ústava a právní systém nemůže předjímat všechny nejrůznější situace, v nichž politik (či obecněji politická instituce) rozhoduje, pouze nastavuje základní principy, případně postupy v krizových situacích. Někde zůstávají právní mezery, které vyplňuje politická praxe a ústavní zvyklosti. K přesnějšímu vymezení a omezení moci většinou nevede stále podrobnější úprava ústavy či zákonů; to naopak leckdy může zatemňovat základní principy a vytvářet prostor pro jejich obcházení. Základní cestou je vytváření funkčního systému skládání účtů (accountability)[20] a nastavení kontrolních mechanismů, především efektivních dohledových institucí (oversight).[21]

Zastavme se u toho trochu podrobněji. Anglický výraz accountability (a nutno poznamenat, že je z hlediska tradic politické kultury symptomatické, že ani ve slovanských, ani v románských jazycích přesný překlad nenajdeme), je někdy překládán jako zodpovědnost, což není zcela přesné. Jde spíše o zodpovídání se, či, jak jsme uvedli výše, skládání účtů. Držitelé moci, ti, co ovlivňují rozhodování, se musí na nejrůznějších úrovních zodpovídat ze své činnosti.

První a v demokracii nejzákladnější skládání účtů představují volby. Politik (ať již v jakémkoli volebním systému, kandidující jako jednotlivec, či na stranické kandidátce) předstupuje před voliče a ti rozhodují, zda mu dají znovu svůj hlas či nikoli. Voliči tak mohou zhodnotit, jak politik vládl, splnil své sliby apod. A samozřejmě víme, že hodnocení ze strany voliče mohou ovlivňovat nejrůznější faktory, jako peníze využité na volební kampaň, populistické přístupy, mediální vlivy apod. Ale také víme, že ani velké peníze nemusí změnit volební výsledky, postoje voličů ovlivňuje mnohem více faktorů. A chyba politika může mít fatální následky pro jeho kariéru.

Mimo toto základní nastavení – zodpovídání se – v zastupitelských demokraciích funguje i nastavení tzv. horizontálního skládání účtů, které je v obecné rovině založeno na principu vzájemných brzd a vyvažování (checks and balances) jednotlivých mocí. I když způsob vyvažování a brzdění se liší v systémech fungujících podle různé logiky (parlamentním, prezidentském, poloprezidentském), v konsolidovaných demokratických systémech tento princip zásadním způsobem funguje.

Je důležité si uvědomovat právě různost nastavení v jednotlivých systémech. Jestliže v klasickém parlamentním systému začne prezident uplatňovat a prosazovat vyšší pravomoci, než mu v daném systému přísluší, je nesmyslné to hodnotit jako přechod od parlamentarismu k prezidencialismu, protože prezidentský systém má zcela jiné mechanismy kontroly a vyvažování pravomocí prezidenta než systém parlamentní. Vždy je takový případ nutné vnímat jako varovný signál, že hrozí opouštění základních principů demokratického vládnutí a že demokracie se dostává na scestí. Vyústěním pak může být nastavení nějakého typu hybridního či autoritářského režimu, protože ty jsou právě založeny na eliminaci vyvažujících a kontrolních mechanismů vládnutí.

V parlamentním systému parlament sehrává klíčovou roli v rámci vymáhání tzv. horizontálního zodpovídání se (accountability), kde se předpokládá, že legislativní moc bude dohlížet na to, zda exekutiva dodržuje pravidla, a v případě jejich porušování dokáže účinně zasáhnout. K tomu má parlament řadu nástrojů, mezi něž patří například interpelace ministrů, vytváření různých vyšetřovacích komisí a především vyjádření nedůvěry vládě. I když je mnohdy zjevné, že tyto nástroje mohou být politicky účelové, podstatné je, že k danému tématu alespoň přivedou pozornost veřejnosti, zejména médií a různých nevládních organizací. Informace o tématu pak může ovlivnit i výsledky voleb. Navíc tyto mechanismy komplikují cesty k uzurpaci moci.

Další významnou roli parlament hraje, ať již jeho jedna komora, nebo v různě nastavené spolupráci komory obě, při obsazování vybraných veřejných úřadů. Jde např. o jmenování ústavních soudců či jiných justičních funkcionářů, vedení kontrolních institucí, mediálních rad ovlivňujících veřejnoprávní média atd. Není náhodou, že pokud v různých zemích sledujeme současné tendence zeslabování demokracie, takřka vždy jsme svědky snahy dostat pod kontrolu ústavní soudnictví a dále pak soudy (v obecnější rovině i policii, prokuraturu) a také kontrolovat veřejnoprávní média.

Horizontální skládání účtů má v sobě ještě další principy, které vedou k nastavení funkčních kontrolních mechanismů. Většinou se hovoří o vnitrostátním skládání účtů (intrastate accountability), jež zajišťují dohledové instituce, mezi něž patří zejména nezávislý audit (např. Nejvyšší kontrolní úřad), ochrana hospodářské soutěže (např. Úřad na ochranu hospodářské soutěže) apod. Zcela klíčové pro udržení vymezené a omezené moci je pak nastavení státní správy.

Zde se dostáváme k otázce, která je málokdy reflektována v souvislosti s demokracií, a někdy je dokonce i negována; přesto se domnívám, že je cestou k pochopení současných tendencí k opouštění demokracie. Jde o stát, tj. o prostor, kde se politika odehrává. Krize tzv. státu blahobytu (welfare state), která odhalila zbytnělost byrokratických struktur v západních zemích, koncem 70. let vyústila ve snahu o eliminaci všech regulačních mechanismů s cílem urychlit globalizační tendence a maximalizovat zisk. Preferovaly se krátkodobé zájmy a odsunuly se do pozadí zejména střednědobé a dlouhodobé společenské dopady (klimatická krize, netransparentnost vlastnických struktur a obecně tržního prostředí, růst vlivu manažerů hájících vlastní zájmy[22]). Stát a jeho role se (pozitivně i negativně) pod vlivem neoliberalismu proměňovaly i ve vyspělých zemích, ovšem katastrofické dopady měl tento přístup na země, kde stát byl slabý, například v Latinské Americe či v postkomunistických zemích.

Předchozí teze může vyvolávat jisté překvapení. Byl komunistický stát opravdu slabý? Z hlediska demokracie určitě. V demokracii je silný stát takový, kde existuje jistá míra autonomie, kde stát není pod přímou kontrolou konkrétních mocenských (domácích či zahraničních) politických či podnikatelských skupin a je schopen nezávisle vykonávat své základní kompetence díky dobře fungujícímu institucionálnímu nastavení. Politici, politické strany ani silné (domácí či zahraniční podnikatelské skupiny) se nesmějí stát „vlastníky“ státu; pokud ano, pak hovoříme o tzv. dobytém státu (captured state).

Jakým způsobem lze zajistit autonomii státu? Na prvním místě jde o budování nezávislé, profesionální a funkční státní správy, která je zdrojem oné racionálně byrokratické legitimity, jež stála u zrodu moderních společností. Úředníci na jedné straně nepřijímají a nesmějí přijímat politická rozhodnutí, protože za ně nenesou odpovědnost, na straně druhé ale odpovídají za profesionální podklady poskytované politikům (neutrální analýza možných důsledků určitých rozhodnutí, historická paměť odkazující k výsledkům určitých dříve přijatých opatření) a také odpovídají za implementaci politických rozhodnutí a právní kvalitu administrativních kroků.

Kritika byrokracie jako překážky efektivního vládnutí bývá často součástí populistického stylu a mnohdy i jedním z prvních příznaků pokusu o dobytí státu. Jakkoli může být v některých případech oprávněná, jde o posouzení, zda politici usilují o nastavení podmínek pro rozvoj kvalitní státní správy (zejména jde o zákon o státní službě, přijetí protikorupčních opatření, etického kodexu, vzdělávání úředníků, odborně vypracovanou systemizaci míst), nebo zda usilují o vyloučení nezávislých úředníků a přímou infiltraci konkrétních podnikatelských zájmů do státního aparátu. Tzv. odborníci z praxe, kteří mnohdy nahrazují vyšší státní úředníky, s sebou přinášejí minimálně dvě rizika. První je, že půjde jednoznačně o uplatnění principu otáčivých dveří (revolving doors) – daní odborníci z praxe ovlivní nastavení konkrétní hospodářské politiky ve směru, který je výhodný pro podnikatelský subjekt, se kterým daný odborník byl či bude (někdy oboje) ve svých soukromých aktivitách spjatý. Druhé riziko je, že pohled daného odborníka je třeba i podvědomě ovlivněn vlastní (jednostrannou) zkušeností a nebere v úvahu jiná hlediska či společenský zájem. Zatímco státní úředník by měl být v kontaktu s nejrůznějšími „stakeholdery“, mapovat celospolečenské i dílčí dopady konkrétních rozhodnutí, odborník z praxe může být přesně ten, jehož pohled bude velmi zúžený. Představme si třeba reformu zdravotnictví, kterou budou připravovat odborníci z farmaceutických firem či, abychom nechodili daleko, nový stavební zákon, jehož příprava se de facto zadá developerům.

Ale je zde ještě jeden velmi závažný dopad přímo ovlivňující kvalitu demokracie. Pokřivení funkčnosti státní správy umožňuje politikovi navazovat přímé vztahy s voliči v logice patron-klient, vytvářet image, že je to on, který vyřeší všechny problémy, a posilovat tak klientelistické formy fungování politiky. To dále podkopává institucionální základy demokratického uspořádání, racionálně byrokratickou legitimitu systému a posiluje vytváření různě hierarchizovaných klientelistických sítí. A především podkopává zcela nezbytný princip, s nimž je demokracie spjata, a tím je fungování vlády práva (rule of law), v tradici středoevropské spíše označovaný jako fungování právního státu.

T3: Vláda práva – právní stát je nezbytnou součástí demokratického systému

Pravidla a procedury jako klíč k demokracii Jak jsme si již ukázali, existuje mnoho přístupů, které zkoumají a hodnotí demokracii. Již od slavné práce D. Rustowa[23] má velký vliv výzkum zaměřený na nastavení pravidel a dodržování procedur, které umožňují řešit konflikty pokojnou cestou. Rustow ve své stati legitimizoval konflikt jako něco přirozeného (právě uznání přirozenosti konfliktů ve společnosti odlišuje demokracii od populismu a samozřejmě od všech podob autoritarismů) a vznik demokracie podmiňoval nastavením neutrálních pravidel pro řešení konfliktů, přičemž tato pravidla jsou postupně vnímána jako legitimní způsob vládnutí. Podstatné tedy je, že demokracie má jistá pravidla, ale ta s sebou (podobně jako ve sportovním zápolení) přinášejí nejisté výsledky. Žádoucí výsledek nesmí být tedy uměle připravován, vyhrát může kdokoli. Naopak v režimech autoritářských pravidla neutrální nebývají, zvýhodňují mocenskou garnituru a brání skutečné politické soutěži a politickému řešení konfliktů. A pokud se ukáže, že ani účelově nastavená pravidla nezabezpečují žádoucí výsledky, tak se v autoritářských režimech prostě změní, nebo se dané výsledky ignorují, či přímo zfalšují.

Právě vztah k pravidlům je klíčovou věcí, která prověřuje skutečně demokratické politiky. Demokratická vláda je vládou pro tempore,[24] vládou dočasnou, protože musí umožňovat, aby se mohla prosadit alternativa v rámci demokratického systému,[25] tj. alternativní nastavení politiky a řešení problémů společnosti. Právě možnost alternativy (neexistuje jen jedno možné řešení) je důležitá pro udržení jinak „nejisté“ situace v demokracii. Ti, co ve volbách prohrají, musí vědět, že v dalších volbách může jejich alternativa projít. Proto ve skutečně demokratických zemích se po volbách (férových a soutěživých) nestaví barikády ani nedochází k pokusům o svržení vlády neústavními prostředky. To samozřejmě neznamená, že by opozice neměla vládu kritizovat či že by demonstrace proti vládě byly nelegitimní; to vše je součástí zcela legální i legitimní politické komunikace. Vláda tak dostává důležitou zpětnou vazbu ke svému vládnutí i podněty k tomu, jaké problémy společnost (respektive její část) považuje za podstatné.

Přestože důraz na pravidla a procedury v sobě obsahuje značnou nejistotu, protože výsledek není předem dán, na druhou stranu skutečně fungující právní stát v sobě obsahuje velké množství jistoty. Předpokládá se, že v obdobném případě stát rozhoduje obdobně, a především, že političtí aktéři budou využívat pouze takové mocenské mechanismy, které jim ústava či zákon poskytují. A k tomu musí panovat obecná shoda na tom, jaké pravomoci konkrétní politický aktér skutečně má.

Co to v reálu znamená? Že v případě krizové situace, kterou demokracie nevylučuje a díky předpokládaným konfliktům s ní i počítá, nikdo nemá například obavy, že by moc převzala armáda nebo církevní hierarchie, ale očekává akci od prezidenta, premiéra, parlamentu… Problém nastává, jestliže tito aktéři jsou nečinní, nebo naopak činí něco, co jim nepřísluší. I zde je v demokraciích prostor, jak daného aktéra „umravnit“; je to zároveň i test skutečného vztahu k demokracii zejména u těch politiků, kteří mají k danému narušiteli principů blízko.

Závěr: Co nás čeká?

Je obtížné předvídat další vývoj. Historie vždy svět a jednotlivé společnosti stavěla na různé křižovatky, přičemž skutečnost, že stály na křižovatce, většinou poznávali až se značným zpožděním historici, když hledali hlubší souvislosti dalšího vývoje. Současníci většinou zaznamenávali jen pocity nejistoty, nezakotvení, hledání, průvodním znakem byly množící se krizové jevy v různých aspektech života společnosti. Zvolená cesta pak předznamenávala další vývoj společnosti na desetiletí, někdy i staletí. S nástupem novověku tyto křižovatky mnohdy ovlivňovaly i postavení jednotlivých zemí v rámci světového pořádku, předurčovaly, kde bude jádro a kde periferie světového hospodářského vývoje, jaké je geopolitické postavení jednotlivých regionů, či dokonce zemí. I z tohoto hlediska je nutné pohlížet na současný vývoj, který oslabuje základní principy demokracie.

Mnohdy se zdá, že demokratické principy zdržují od přijímání efektivních rozhodnutí. Demokracie je skutečně komplikovaný systém, v krátkodobé perspektivě mohou být autoritářské metody efektivnější (nebo také destruktivnější). Ze střednědobého a dlouhodobého hlediska ovšem liberální demokracie jednoznačně vítězí. Má totiž cosi, co jiné režimy nemají. Poskytuje svobodu, která podněcuje rozvoj lidského kapitálu. Demokracie v zásadě neurčuje, kdo do Lidu patří a kdo do něj nepatří, není vylučující, a tím vzniká prostor pro vývoj společnosti i aktivity každého jednotlivce. Demokracie umožňuje reagovat na společenský pohyb a včas zachycovat existující problémy, dokáže hledat řešení konfliktů podle práva, tj. jinou než silovou cestou. Dokáže komunikovat se společností, získávat zpětnou vazbu prostřednictvím jasných komunikačních kanálů, mezi něž patří jak transparentní komunikace se zájmovými skupinami, tak třeba stávky či demonstrace.

Demokracie brání nástupu neomezené moci, moc vyvažuje a brzdí a nutí skládat účty. Principy vlády práva posilují důvěru v instituce, které fungují podle jasně nastavených a kontrolovatelných procedur. Není orientovaná na charismatické vůdce, spasitele, kteří vše vyřeší a přinesou ráj na zemi. Demokratický systém působí ve státě, který není vlastnictvím politiků, podnikatelských skupin ani zahraničních velmocí, ale má vlastní autonomii.

To vše zní jako pohádka. Jde samozřejmě o ideální podobu, ale má smysl si ji připomínat. A určitě má velký smysl zaznamenávat situace, kdy se ideál proměňuje ve vlastní karikaturu.

[3] Viz např. Bermeo, N., „On Democratic Backsliding“. Journal of Democracy 27 (1), 2016, str. 5–19. Hanley, S., Vachudova, M. A., „Understanding the Illiberal Turn: Democratic Backsliding in the Czech Republic“. East European Politics 34 (3), 2018, str. 276–296. Buštíková, L., Guasti, P., „The State as a Firm: Understanding the Autocratic Roots of Technocratic Populism“. East European Politics and Societies 33 (2), 2019, str. 302–330.

[4] Dvořáková, V., Kunc, J., „Demokracie jako ideál a realita“. In Kunc, J. (ed.), Demokracie a ústavnost. Praha: Karolinum 1999, str. 137–145.

[5] I když existuje velká diskuse o důvodech, proč v deklaraci právo na „majetek“ nahradilo právo na „hledání štěstí“, lze se přiklonit k názoru, že jde jen o stylistické vylepšení zdůrazňující právo na osobní svobodné ekonomické aktivity.

[6] Sartori, G., The Theory of Democracy revisited, part one, Contemporary debate. Chatham: Chatham House Publ. 1987.

[7] Dahl, R. A., Demokracie a její kritici. Praha: Victoria Publishing 1995.

[8] Snad největší absurditu představovaly tzv. lidové demokracie, česky řečeno lidové vlády lidu. Zajímavým příkladem je také od počátku 90. let fungující Liberálně demokratická strana v Rusku, která se vždy vyznačovala tím, že nebyla ani liberální, ani demokratická. Její vůdce (od roku 1990 nepřetržitě) Vladimír Žirinovskij je odborníky řazen mezi představitele krajní populistické pravice.

[9] Linz, J. J., Stepan, A., The Breakdown of democratic regimes: Crisis, Breakdown, and Reequilibration. Baltimore: Johns Hopkins University Press 1978, str. 8.

[10] Šlo o tisíce až desetitisíce mrtvých, umučených či zmizelých zejména v Argentině, Chile i v dalších zemích.

[11] Ash, T. G., Rok zázraků. Praha: Prostor 2019.

[12] Linz, J. J., Stepan, A., Problems of Democratic Transition and Consolidation. Baltimore: John Hopkins University Press 1996.

[13] Dvořáková, V., Evropě navzdory. In Mesežnikov, G., Bútorová, Z., Kollár, M. (eds.), Desať rokov v Únii: Slovenská a česká cesta. Bratislava: Inštitút pre verejné otázky, Heinrich-Böll-Stiftung, str. 43–52.

[14] Huntington, S. Ph., Třetí vlna. Demokratizace na sklonku 20. století. Brno: CDK 2008.

[15] Levitsky, S., Ziblatt, D., Jak umírá demokracie. Praha: Prostor 2018.

[16] Mudde, C., Rovira Kaltwasser, C., Populism: a very short introduction. Oxford: Oxford University Press 2017.

[17] Žák, V., Rizika mobilizační politiky. Praha: Český spisovatel 1997.

[18] Pojem pocházející z řečtiny označuje osobu, která byla obdarována zvláštní přízní a vyznačuje se mimořádnými vlastnostmi a ctnostmi. Dokáže ve svém okolí vyvolat výraznou loajalitu a podporu.

[19] Typickým příkladem režimu založeného na populismu a působení charismatického vůdce byl Hugo Chávez ve Venezuele. Jeho vizí byl socialismus 21. století, aniž by kdy byly definovány rysy tohoto režimu. Právě skutečnost, že on byl nositelem této vize, mu umožňovala zdůvodnit další opakování svého mandátu mimo původní ústavní nastavení. To ovšem ukončila jeho smrt.

[20] O’Donnell, G., Horizontal Accountability in New Democracies. In Schedler, A., Diamond, L., Plattner, M. F. (eds.), The Self-Restraining State: Power and Accountability in New Democracies. Boulder, CO: Lynne Rienner 1999, str. 29–51; Mainwaring, S., Welna, Ch. (eds.), Democratic Accountability in Latin America. Oxford: Oxford University Press 2003.

[21] Grzymała-Busse, A., Rebuilding Leviathan. Party Competition and State Exploitation in Post-Communist Democracies. Cambridge: Cambridge University Press 2007; Grzymała-Busse, A., „Beyond Clientelism: Incumbent State Capture and State Formation“. Comparative Political Studies 41 (4/5), 2008, str. 638–673.

[22] Viz např. roli manažerů v případě Lehman Brothers a celkově při vypuknutí finanční krize v roce 2008.

[23] Rustow, D., „Transitions to democracy“. Comparative Politics, 2 (3), 1970, str. 337–363.

[24] Przeworski, A., Democracy and the market. Political and Economic Reforms in Eastern Europe and Latin America. Cambridge: Cambridge University Press 1991.

[25] To znamená, že základní náležitosti demokratického systému nejsou ohroženy. Zejména jde o Listinu základních práv.

Ekonomika a demokracie jako contradictio in adjecto

Ilona Švihlíková

Úvod

Téma „soužití“ ekonomiky a demokracie otevírá neuvěřitelné množství otázek. Ať už jde o vlastnictví, nebo o téma nerovnosti, jejíž nárůst je ve vyspělých zemích nepřehlédnutelný. Spolu s tím souvisí i další témata úzce spojená se spravedlností, jako je otázka role státu, jím poskytovaných a zajišťovaných veřejných statků a na to navázané daňové soustavy.

Od 80. let minulého století v ekonomické teorii i praxi dominoval neoliberalismus, který přispěl k rozvoji procesu globalizace. Pod tlakem posledních krizí (Velká recese 2008/2009 a současná krize vyrůstající z koronavirové epidemie) se může zdát, že jeho postuláty jsou vyvráceny, ale ve skutečnosti je jeho pozice pevná, opřená o rentu, která se stává dominantním společenským přebytkem, se všemi patologiemi, které to s sebou přináší.

Do jaké míry můžeme spolu s Dahlem[26] hovořit o demokracii, jestliže podniky, které se podle tohoto slavného teoretika demokracie v realitě pohybují někde mezi poručnictvím a despotismem, tvoří nedílnou součást našeho života? Vždyť v práci rozhodně trávíme více času než v prostředí demokratické diskuse a rozhodování. Na mysli vytane Václav Bělohradský a jeho „nelze být svobodný podle ústavy a být otrokem podle pracovní smlouvy“.

Jak můžeme hovořit o demokracii v systému, který je tak silně „ekonomizován“, protože právě neoliberalismus se svým „homo oeconomicus“ zahlcuje veškeré oblasti lidského života, i ty dříve považované za bytostně „neekonomické“? A pokud se vrátíme k původní otázce, pak je na místě se ptát, jak tento silně ekonomizovaný systém vypadá, včetně otázky na první pohled buřičské, leč zásadní: zda je vůbec povaha ekonomických vztahů dneška schopná životaschopné koexistence s něčím jako demokracie. Nejedná se spíše o vztah parazitického typu, nebo se snad dokonce nalézáme v situaci, kdy obě strany mezi sebou vedou válku? Je to válka tichá, v níž se předstírá, že vše je vlastně v pořádku, a případné problémy, nerovnováhy a disrupce se svalují na „externí“ faktory, nebo už přerůstá v otevřený konflikt, který může jednu či druhou stranu smést v té podobě, v jaké ji dnes známe? Odpovědět na tyto závažné, pro nás snad přímo existenční otázky v jedné kapitole se může zdát jako velká troufalost, takže skromněji přiznejme, že úkolem této kapitoly je pomoci rozplést komplikované předivo, které zamlžuje pravý stav věcí.

Globalizace jako omezení ekonomické moci státu

Sedmdesátá léta jsou z ekonomického hlediska přelomová dekáda, jejíž koncentrace krizí vytváří podmínky pro významnou změnu hospodářské politiky ve vyspělých zemích. Tato významná změna je obratem k neoliberální politice – nejprve v USA a Velké Británii, v zemích spojených s nástupem Nové pravice.

V 70. letech je poválečná obnova vyspělých zemí dokončena, a jak se později ukáže, „zlatá léta kapitalismu“ spojená s nízkou nezaměstnaností, růstem mezd a vysokým ekonomickým růstem se už nikdy nezopakují. Ekonomika vyspělých zemí stojí před obrovskými změnami, které budou mít dlouhodobé dopady.

Globalizace jako proces s technologickým jádrem a ekonomickou propojeností přerůstá v kvalitativní přerod světové ekonomiky jako systému. Technologická podmíněnost procesu daná rozvojem pracovně-úsporných metod, počátky informačních technologií a také rozvojem kontejnerové přepravy na sebe nabaluje změnu, či spíše revoluci v ekonomické politice. Kromě dojezdu poválečné ekonomiky jsou 70. léta charakteristická strukturálním posunem ve vyspělých zemích. Průmysl přestává být hlavním sektorem, tím se stávají služby, což má následně silné dopady např. na odborovou organizovanost. Ukotvení vyspělých zemí ve struktuře SIA (Services-Industry-Agriculture, tj. sektor služeb dominuje jak v podílu na HDP, tak na zaměstnanosti, následuje průmysl a pak zemědělství) je doprovázeno vznikem strukturální nezaměstnanosti. Dvě ropné krize vytvořily ve vyspělých zemích silný negativní nabídkový šok, dalším destabilizujícím faktorem se stal rozpad Brettonwoodského systému. Rozpad systému dvojího fixu (americký dolar fixován na zlato, ostatní měny fixovány na americký dolar), který měl za úkol stabilizovat poválečný finanční systém, otevírá prostor pro jev zvaný financializace. Zde vidíme kořeny dnes kritizované dominance finanční sféry nad reálnou ekonomikou. Dominance amerického dolaru ve světovém finančním systému ale trvá i po rozpadu Brettonwoodského systému a stává se jedním z důležitých pilířů americké moci.

Keynesiánské politiky z hlediska svých priorit i nástrojů upadají na dlouhou dobu v nemilost, kombinace monetaristické politiky a ekonomie strany nabídky vytváří neoliberální ekonomický směr, který bude několik desetiletí drtivě dominovat jak ekonomické teorii, tak praxi. Volný trh je znovu vnímán jako samoregulující se mechanismus (zkušenost z Velké deprese je tím zapomenuta), prioritou se stává boj proti inflaci. Víra v tržní mechanismus najde své konkrétní projevy v politikách privatizace, deregulace a liberalizace, které jsou považovány za „svatou trojici“ neoliberální politiky. Sedmdesátá léta uzavírají historicky výjimečnou dobu konsenzu mezi kapitálem a prací, který byl vyjádřen v růstu mezd ve vyspělých zemích za situace vysoké zaměstnanosti, růstu ekonomiky a sociální stability. Tento konsenzus ale nástupem neoliberální politiky končí. Klíčový indikátor politické ekonomie, podíl mezd na produktu, vykazuje od 70. let ve vyspělých zemích klesající trend. Mezinárodní organizace práce (ILO)[27] vidí jako hlavní příčinu financializaci, přičemž k dalším faktorům slabšího postavení faktoru práce ve srovnání s kapitálem zařadila také technologický pokrok (ergo pracovně-úsporné technologie a jejich rozvoj od 70. let), globalizaci obchodu a pokles síly odborů. Je ovšem nabíledni, že uvedené faktory jsou vzájemně propojené a odlišit jejich působení je tím pádem dosti obtížné. Ekonomická otevřenost (migrace, přemístění výroby do levnějších zemí) znamená pokles vyjednávací síly práce a je dalším z faktorů, které ke slabšímu postavení práce přispívají. Doplňme, že se ILO samozřejmě zaobírá i dalším odpojením, které je od 70. let patrné, a to je odpojení mezi vývojem mezd a produktivity práce.

Klesající podíl mezd (viz graf níže) znamená, že buď zaměstnanost, nebo mzdy (nebo obojí) nedrží krok s ekonomickým růstem. Ekonomický růst se automaticky nepřetavuje v růst pracovních míst a vede ke slabšímu růstu mezd. Níže uvedený graf tak nejenže demonstruje nárůst moci kapitálu, ale také naznačuje problémy s kupní silou ve vyspělých zemích. Tyto problémy byly a jsou v řadě z nich „řešeny“ dlouhodobým a systematickým zadlužováním obyvatelstva, což je dále podpořeno financializací ekonomiky.

Stagnace vyspělých zemí podnítila hledání nového růstového motoru. Politické podmínky (včetně liberalizace kapitálových toků) a zároveň technologické možnosti vedou ke vzniku nové mezinárodní dělby práce, v níž dominuje nový aktér – nadnárodní korporace.

Podíl mezd na národním důchodu v zemích OECD

Zdroj: Lübker, M., Labour shares. ILO. Policy Integration Department. 2007. Dostupné na: https://www.ilo.org/wcmsp5/groups/public/---dgreports/---integration/documents/publication/wcms_086237.pdf

Nadnárodní korporace se stávají hnacím motorem procesu globalizace. Jejich fungování v sítích demonstruje novou, globální dělbu práce, kdy si mateřské firmy, pocházející v drtivé většině z vyspělých zemí, uchovávají zdroj přidané hodnoty (jako je výzkum a vývoj, marketing či finanční řízení), zatímco výrobní operace se stále intenzivněji přemisťují do zemí s levnější pracovní silou. Kromě tzv. hledání efektivity, které se projevuje v přemisťování výroby a dalších aktivit do zemí s nižšími pracovními a sociálními náklady, ekologickými standardy či nižším zdaněním, existují samozřejmě i další důvody, jako je hledání zdrojů (typicky u těžby surovin), případně hledání trhu, tj. odbytiště. Některé rozvíjející se země se stávají i atraktivním odbytištěm díky rozrůstající se střední třídě. Nadnárodní firmy vytvářejí komplexní výrobní řetězce, které demonstrují, jak dobře ukázala koronavirová pandemie, rostoucí zranitelnost zemí a jejich vzájemnou závislost. Tato závislost ovšem nemůže zakrýt silně hierarchické uspořádání mezinárodní dělby práce. Začleňování do sítí na bázi daného výrobního procesu při výrobě určitého statku/služby má totiž pro danou zemi obrovský význam, neboť determinuje nejen její ekonomickou strukturu, ale i přidanou hodnotu, od níž se následně odvíjí mzdová úroveň v dané ekonomice. Většina lidí žije ze mzdy, takže je to poměrně výstižný ukazatel životní úrovně. Spolu se stále větší koncentrací na globálním trhu se konkurence více přesunula mezi jednotlivé země. Země si konkurují například pomocí různých investičních pobídek (dotace na pracovní místo, daňové prázdniny atd.), které velmi dobře vyjadřují posun ekonomické moci od státu ke korporacím. Zároveň ovšem platí, že řada zemí není spokojena s umístěním v mezinárodní dělbě práce a pokouší se najít cesty, jak toto postavení změnit. Některé země se uchýlily k politice označované jako státní kapitalismus (typicky Čína). Paradoxně to donedávna byly USA, které minimálně v rámci priorit prezidenta Trumpa nebyly se svým postavením v mezinárodní dělbě práce spokojeny, i když prvotní impulsy globalizace vyšly právě z této země (viz dále).

Nové technologie umožňují matce nejen kontrolu nad závislými firmami (ať již to jsou afilace, nebo jen firmy se subdodavatelskými kontrakty), ale také masivní úspory z rozsahu. Ty pak vznikající nadnárodní korporace vedou k tomu mít k dispozici co možná největší část světového trhu, ideálně globální trh bez překážek a omezení, které by bránily volnému pohybu zboží či kapitálu. Nadnárodní korporace dnes ovládají 80 % mezinárodního obchodu, ekonomická síla řady z nich je podstatně větší než států a jejich vlád.

Mezinárodní dělba práce je klíčová pro pochopení posunu moci mezi národním státem a nadnárodní firmou. Zatímco soubor keynesiánských politik (aktivní fiskální politika, deficit státu jako nástroj hospodářské politiky, důraz na sociální stabilitu ve společnosti, veřejné statky a státní investice atd.) předpokládá ekonomicky suverénní stát, globalizace vytváří nové centrum moci – nadnárodní korporace. Stát se, i vzhledem k tomu, že neoliberalismus považuje stát za aktéra, který narušuje volný trh svým nepřístojným zasahováním, stává slabším a jeho ekonomický manévrovací prostor se zmenšuje. Nejvíce se tato skutečnost odráží v sociální oblasti. Sociální stát je s neoliberální politikou v rozporu, a to na mnoha úrovních, včetně ideologické. Jednou z nich je ale také úroveň daňová. Neoliberální doktrína je spjata se snižováním daní (zejména přímých pro korporace a pro nejvyšší příjmové skupiny), což znamená tlak na osekávání, resp. privatizaci veřejných statků.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Demokracie - jak dál?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.