Tam tam

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Tommy Orange

Tam tam – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tato kniha vychází s podporou Ministerstva kultury ČR

Copyright © 2018 by Tommy Orange

All rights reserved. Published in the United States by Alfred A. Knopf, a division of Penguin Random House LLC, New York

Translation © Alžběta Ambrožová, 2021

Epilogue © Františka Schormová, 2021

Illustrations © Sabina Chalupová, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-7601-488-6

ISBN e-knihy 978-80-7601-527-2 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7601-528-9 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7601-526-5 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Kateri a Felixovi

Prolog

Zda se také zpívá

ve zlých, temných dobách?

Také se v nich zpívá

o zlých, temných dobách.

Bertolt Brecht*

Indiánská hlava

Byla jednou jedna indiánská hlava, hlava indiána, kresba hlavy dlouhovlasého indiána v indiánské čelence vyvedená neznámým umělcem roku 1939, kterou až do konce sedmdesátých let vysílali do televizních přijímačů po celé Americe, když skončily všechny pořady. Říká se jí monoskop indiánské hlavy. Když jste nechali zapnutou televizi, slyšeli jste tón o frekvenci 440 hertzů – tón užívaný k ladění nástrojů – a viděli toho indiána obklopeného kruhy, jako byste se dívali puškohledem. Střed této osnovy připomínal střed zaměřovače, čísílka kolem souřadnice kříže. Indiánova hlava se nacházela hned nad tímto středem, jako by stačilo souhlasně pokývnout hlavou a cíl byl na mušce. Tohle byl jen zkušební obrazec.

V roce 1621 pozvali kolonisté Massasoita, náčelníka kmene Wampanoagů, k hostině na oslavu čerstvě uzavřené smlouvy o půdě. Massasoit s sebou přivedl devadesát svých mužů. To kvůli téhle hostině každý rok v listopadu usedáme ke společné večeři. Tu jako lid oslavujeme. Tenkrát se ale žádné díky nevzdávaly. Slavila se smlouva o půdě. Za dva roky se konala další, podobná večeře, tentokrát na výraz věčného přátelství. Tu noc pošly dvě stovky indiánů na otravu neznámým jedem.

Když se náčelníkem stal Massasoitův syn Metacomet, nehodovali už indiáni s osadníky u jednoho stolu. Metacomet, známý též jako král Filip, byl přinucen podepsat mírové ujednání, které ho zavazovalo odevzdat veškeré indiánské zbraně. Tři muže mu oběsili. Jeho bratra Wamsuttu, řekněme, s velkou pravděpodobností otrávili poté, co byl předvolán a zatčen soudem v Plymouthu. To vše vedlo až k první oficiální indiánské válce. První válce s indiány. Válce krále Filipa. Za tři roky bylo dobojováno a Metacomet byl na útěku. Dopadl ho Benjamin Church, kapitán úplně první jednotky amerických rangerů, a indián jménem John Alderman. Metacomet přišel o hlavu i končetiny. Rozčtvrtili ho. Ty čtyři kusy přivázali ke stromům opodál, ptákům k rozklování. Aldermanovi připadla Metacometova ruka. Naložil ji do rumu a léta ji vozil všude s sebou – předváděl ji za peníze. Metacometovu hlavu koupila Plymouthská kolonie za třicet šilinků – tehdejší tržní cena indiánské hlavy. Napíchli ji na bodec, nesli ji ulicemi Plymouthu, načež ji na pětadvacet let vystavili na plymouthském opevnění.

V roce 1637 se něco mezi čtyřmi a sedmi stovkami Pekvotů shromáždilo ke každoročnímu tanci zelené kukuřice. Osadníci obklíčili jejich vesnici, zapálili ji a zastřelili každého, kdo se pokusil uprchnout. Nazítří se v kolonii Massachusettského zálivu hodovalo. Místní guvernér ten den prohlásil dnem díkůvzdání. Takové díky se vzdávaly všude, kdykoli proběhl nějaký takříkajíc „úspěšný masakr“. Na jedné takové oslavě na Manhattanu prý lidé kopali pekvotské hlavy ulicemi jako fotbalové míče.

První román z pera domorodého obyvatele, ostatně první kalifornský román vůbec, napsal v roce 1854 Čerokí jménem John Rollin Ridge. Kniha Život a dobrodružství Joaquína Muriety byla údajně inspirována skutečným mexickým banditou toho jména z Kalifornie, kterého rok předtím zabila skupina texaských rangerů. Aby dokázali, že Murietu dostali a mají nárok na odměnu ve výši pěti tisíc dolarů vypsanou na jeho hlavu – uřízli mu ji. Naložili ji do veliké sklenice whiskey. Navrch si vzali ještě ruku jeho parťáka, bandity Tříprstého Jacka. Murietovu hlavu a Jackovu ruku vzali na turné po Kalifornii a za každou podívanou si účtovali dolar.

Indiánská hlava ve sklenici, indiánská hlava na bodci, každá z nich jako vlající prapor, všem na očích, všem na odiv. Stejně tak monoskop indiánské hlavy putoval každou noc ke spícím Američanům, zatímco my vyplouvali ze svých obýváků po oceánu zářivě modrozelených vlnových délek vstříc břehům, obrazovkám Nového světa.

Kutálející se hlava

Mezi Čejeny se traduje starý příběh o kutálející se hlavě. Vypráví o rodině, která se ze svého tábora přesunula k jezeru – manžel, manželka, dcera, syn. Muž každé ráno tančil, pak své ženě učesal vlasy, nabarvil jí obličej na rudo a odebral se na lov. Jednoho dne se vrátil a její tvář byla čistá. Totéž se opakovalo několikrát, a tak se rozhodl ji špehovat, zjistit, co dělá, zatímco je pryč. Přistihl ji v jezeře s vodní příšerou, jakýmsi hadovitým tvorem, jenž ji ovíjel v pevném objetí. Muž nestvůru rozřezal na kusy a svou ženu zabil. Maso donesl domů synovi a dceři. Všimli si, že chutná zvláštně. Syn, kterého matka ještě kojila, řekl: Má matka chutná právě tak. Starší sestra ho odbyla, že je to jen jelení. Zatímco jedli, dovnitř se přikutálela hlava. Dali se na útěk, ale hlava za nimi. Sestra si vzpomněla, kde si spolu hráli a jak husté tam roste trnoví, a slovem přivedla trny za jejich zády k životu. Hlava se ale houštím prodrala, byla blíž a blíž. Pak si sestra vzpomněla na místo, kde se nakupilo kamení. Promluvila o něm a balvany se objevily, ale hlavu nezastavily, a tak sestra vyryla do země hlubokou rýhu, až se vytvořila průrva, přes kterou hlava nemohla. Jenže dlouhý, silný déšť průrvu naplnil vodou. Hlava přeplavala na druhý břeh, pak se otočila a všechnu vodu vypila. Najednou byla popletená a opilá. Chtěla víc. Víc čehokoli. Víc všeho. Valila se dál a dál.

Dál je třeba mít na paměti jednu věc: po chrámových schodech se nikdy žádné hlavy nekutálely. To si Mel Gibson vymyslel. Místo toho však máme na paměti – my, kdo jsme ten film viděli – hlavy kutálející se po chrámových schodech ve světě, který měl představovat skutečný svět indiánů v šestnáctém století v Mexiku. Svět Mexičanů, než se stali Mexičany. Než přišli Španělé.

Jsme neustále definováni lidmi zvenčí a vytrvale hanobeni navzdory historickým faktům i zprávám o současném stavu našeho lidu, které si každý může snadno vyhledat na internetu. Máme zasmušilou, odevzdanou indiánskou siluetu, máme hlavy kutálející se po chrámových schodech; nejde to vyhnat z hlavy – zachraňuje nás Kevin Costner, vraždí nás šestiraňák Johna Waynea, ve filmech nás hraje Ital, chlápek jménem Iron Eyes Cody. Máme uslzeného indiána z reklamy, co naříká nad znečištěním krajiny (opět Iron Eyes Cody), a pak toho blázna, co hází umyvadlem, toho vypravěče románu, hlas Přeletu nad kukaččím hnízdem. Máme všechny ty maskoty a loga. Kopii kopie obrázku indiána v učebnici. Všude od severní Kanady, severní Aljašky až po nejjižnější bod Jižní Ameriky byli indiáni vytlačováni ze své půdy, likvidováni a následně redukováni na opeřený obrázek. Naše hlavy jsou na vlajkách, dresech a mincích. Ze všeho nejdřív byly samozřejmě na centu, známém též jako cent indiánský, později na buvolím nikláku, a to vše dřív, než jsme jako lid vůbec směli volit – tyto mince, stejně jako pravda o tom, co se v historii po celém světě dělo, stejně jako všechna krev prolitá v masakrech, již nejsou v oběhu.

Masakr jako prolog

Někteří z nás na příbězích o masakrech vyrostli. Příbězích o tom, co se ještě poměrně nedávno dělo našim lidem. Jak jsme to přečkali. U Sand Creek nás prý smetli houfnicemi. Přišly nás povraždit dobrovolnické milice pod velením plukovníka Johna Chivingtona – většinu z nás tvořily ženy, děti a starci. Muži byli na lovu. Vyzvali nás, ať vztyčíme americkou vlajku. Vztyčili jsme ji, a k tomu i bílou. Vzdáváme se, vlála na ně. Pod těmi dvěma vlajkami jsme stáli, když zaútočili. Když nás – zabili je slabé slovo – rozsápali. Zmrzačili. Ulámali nám prsty s prsteny, uřezali uši se stříbrem, vlasy i se skalpy. Ukryli jsme se v dutinách kmenů, zavrtali se do písku na břehu řeky. Ten písek zrudl krví. Mimina vytrhali z břich, vyrvali to, čím jsme se měli stát, naše děti, než se staly dětmi, nemluvňata, než se stala nemluvňaty, vyrvali nám je z děloh. Měkké nemluvněcí hlavičky rozbili o stromy. Pak si vzali za trofeje kusy našich těl a předváděli je v divadle v centru Denveru. Plukovník Chivington tančil s našimi usekanými údy v rukou, s ženským pubickým ochlupením, tančil opilý a dav pod pódiem byl o to horší, že jásal a chechtal se spolu s ním. Byla to oslava.

Tvrdě, rychle

Dostat nás do měst představovalo poslední z kroků nutných k naší asimilaci, absorpci, vymazání, k dovršení pětisetletého vyhlazovacího tažení. Jenže město nás předělalo po svém – a my se v něm po svém zařídili. Neztratili jsme se v dravě se rozrůstajícím lese výškových budov, v proudu anonymního davu, v ustavičném zurčení dopravy. Našli jsme jeden druhého, založili indiánská centra, stmelili rodiny, oživili powwow, své tance, své písně, své korálkové šperkařství. Koupili jsme si domovy, pronajali si je, spali na ulicích, spali pod mosty; chodili do školy, dali se k armádě, zaplnili bary v oaklandské čtvrti Fruitvale a v sanfranciské Mission. Bydleli v osadách nákladních vagonů v Richmondu. Vznikalo umění, vznikaly děti a vznikla pro nás i možnost pendlovat mezi rezervací a městem. Nepřišli jsme do měst umřít. Chodníky, ulice, beton, všechno nasáklo naší tíhou. Sklo, kov, guma a dráty, rychlost, spěchající masy – město nás vstřebalo. Tenkrát jsme ještě nebyli „městští indiáni“. Tohle proběhlo v rámci zákona o odsunu indiánů, který byl součástí tzv. politiky konečného řešení indiánské otázky, což bylo a je výstižné označení. Ať vypadají a chovají se jako my. Ať se námi stanou. A tak zmizí. Nešlo ale jen o tohle. Někteří z nás přišli z vlastní vůle. Začít znovu, vydělat si nebo třeba něco zažít. Někteří z nás do měst utekli před rezervací. Nebo jsme tady zůstali po nasazení ve druhé světové válce. Taky po Vietnamu. Zůstali jsme, protože město zní jako válka, a jakmile vstoupíte do války, nemůžete z ní vystoupit, můžete si ji nanejvýš držet od těla – což je snazší, když ji máte na doslech a dohled, svištící kov, tu neustálou palbu kolem vás, auta hvízdající po ulicích a dálnicích sem a tam jako kulky. Poklid rezervace, maloměst stranou hlavních tahů, venkova, to je ticho, kterým ten hukot v hořícím mozku jedině sílí.

Spousta z nás je dnes městskými indiány. Když ne proto, že ve městě žijeme, pak proto, že žijeme na síti. Za nesčetnými okny prohlížečů ve virtuálních věžácích. Říkávalo se nám pouliční indiáni. Prý jsme změšťáčtělí, povrchní, neautentičtí, nekulturní běženci, jabka. Jablko je rudé na povrchu, ale bílé uvnitř. Ve skutečnosti jsme ale to, co dělali naši předkové. Jak přežili. Jsme vzpomínky, na které si nevzpomínáme, které žijou v nás, které cítíme, pro které zpíváme, jak zpíváme, a modlíme se, jak se modlíme, emoce ze vzpomínek, co vystřikují a vykvétají do našich životů, když to nejméně čekáme, jako krev skrz přikrývku z rány kulkou od neznámého muže, co na nás střílí zezadu, protože chce naše vlasy, odměnu vypsanou na naše hlavy, nebo se nás prostě zbavit.

Když na nás prvně začali střílet, neustali jsme v pohybu, přestože kulky letěly dvakrát rychleji než náš křik, přestože jejich žár a jejich rychlost nám prorážely kůži, drtily kosti, lebky, probodávaly srdce, my neustali, dokonce ani při pohledu na to, jak kulky zmítají našimi těly ve vzduchu jako vlajkami, jako tou spoustou vlajek, které tu vztyčili namísto všeho, čím pro nás tahle půda kdy byla. Ty kulky byly zlé předtuchy, duchové ze snů o tvrdé, rychlé budoucnosti. Když proletěly námi, letěly dál, staly se příslibem toho, co mělo následovat, příslibem rychlosti a zabíjení, tvrdých, rychlých linií budov a hranic. Všechno nám vzali a semleli to na padrť jemnější než střelný prach, do vzduchu vypálili vítězoslavnou salvu a jejich zbloudilé kulky vylétly do nicoty dějin, které se nepovedly a mají být zapomenuty. Zbloudilé kulky a jejich následky dopadají na naše nicnetušící těla dodnes.

Zástav(b)a

Městští indiáni se začalo říkat generaci, která se ve městě už narodila. Je to už dlouho, co jsme v pohybu, ale půdu si nosíme s sebou jako paměť. Městský indián patří městu a města patří zemi. Vše, co tu vzniká, vzniká ve vztahu k živému i neživému veškerenstvu země. Všechny naše vztahy. Že je současná podoba věcí výsledkem určitého procesu – chemického, syntetického, technologického či jiného –, ještě neznamená, že tyto věci přestávají být produkty živé země. Budovy, dálnice, auta – nepocházejí snad ze země? Copak sem spadly z Marsu? Z Měsíce? Záleží na tom, že prošly zpracováním, výrobou, našima rukama? Vážně se od nich tolik lišíme? Copak jsme také nebývali něco úplně jiného? Homo sapiens, jednobuněčné organismy, vesmírný prach, elementární částice z doby před velkým třeskem? Města vznikají stejným způsobem jako galaxie. Městský indián se cítí doma ve stínu mrakodrapu. Panorama budov v centru Oaklandu dnes známe líp než všechna posvátná pohoří, sekvojový les v Oakland Hills líp než kterýkoli hluboký prales. Hukot dálnice líp než hukot řeky, kvílení vzdáleného vlaku líp než vytí vlka, pach benzínu, čerstvého betonu a spálené gumy líp než vůni jehličí nebo šalvěje, dokonce líp než vůni smažených pšeničných placek – které mimochodem nejsou tradiční, stejně tak jako rezervace nejsou tradiční, nic není původní, všechno pochází z něčeho, co bylo předtím, co bylo původně nic. Všechno je nové a odsouzené k zániku. Jezdíme autobusy, vlaky a auty po betonových pláních, nad nimi a pod nimi. Indiánství nikdy nebylo o návratu na ztracenou půdu. Naše půda je všude a nikde.

* Bertolt Brecht, Básně, přel. Ludvík Kundera. 1. vyd. výboru. Praha: Odeon 1979.

Část první
Zůstaň

Jak mohu neznat tvou zítřejší tvář, tu tvář,

kterou už teď máš nebo se rodí pod tou, co mi nastavuješ,

nebo pod maskou, co nosíš; tu tvář, kterou mi ukážeš,

teprve až to budu nejméně čekat?

Javier Marías

S Dromem jsem se poprvý setkal v zrcadle, když mi bylo šest. Ten den se mě kamarád Mario, zavěšenej na tyč prolejzačky na hřišti, zeptal: „Proč máš takovej obličej?“

Nepamatuju si, co jsem udělal. Pořád to nevim. Vzpomínám si na kov upatlanej od krve a na chuť kovu v puse. Vzpomínám si, jak se mnou babi Maxine třásla na chodbě před ředitelnou, já měl zavřený oči a ona dělala to svý pššš, jako vždycky, když se snažim hájit, a nemam. Vzpomínám si, jak mě táhla za ruku silnějc, než mě kdy táhla, pak na ticho v autě cestou domu.

Doma u televize, než jsem ji zapnul, jsem v tom tmavým skle uviděl svůj obličej. Tenkrát jsem ho zahlíd poprvý. Svůj obličej, jak ho viděj ostatní lidi. Zeptal jsem se Maxine a ta mi řekla, že moje máma pila, když jsem byl v ní. Že mám fetální alkoholový syndrom, vyslovila to děsně pomalu. Já z toho slyšel jen Drom, a pak už jsem zase seděl u vypnutý televize a zíral na něj. Na svůj obličej rozlezlej po obrazovce. Zkoušel jsem to, ale zaboha už mi ho nešlo vidět jako svůj vlastní.

Většina lidí nemusí přemejšlet, co jejich obličej znamená, tak jako já. Obličej, co se na člověka dívá ze zrcadla – většina lidí už ani neví, jak vypadá. Tu věc vpředu na hlavě, tu nikdy neuvidíš, tak jako nikdy neuvidíš vlastní oční bulvu vlastní oční bulvou, tak jako nikdy neucejtíš vlastní pach, ale já, já vim, jak můj obličej vypadá. Vim, co znamená. Víčka mam těžký, jako bych byl nalitej, jako bych byl zkouřenej, a huba mi věčně visí dokořán. Mezi jednotlivejma částma obličeje mam až moc místa – oči, nos, pusa, všechno rozjetý od sebe, jako by to dostalo facku od ochlasty, co se sápal po další sklence. Lidi na mě kouknou a hned se zas odvracej, když viděj, že vidim, že mě viděj. Za to taky může Drom. Moje síla a prokletí. Drom je moje máma a důvod, proč pila, je to způsob, jakym dějiny padaj na cizí hubu, a je to i všecko, co jsem už zvlád, ačkoli se mnou vyjebává ode dne, kdy jsem ho zahlíd v televizi, jak na mě zírá jak největší zasranej grázl.

Je mi dvacet jedna, což znamená, že kdybych chtěl, můžu pít. Já ale nechci. Dle mýho už jsem toho vypil dost, když jsem byl u mámy v břiše. Tam jsem se zpíjel, zkurvený vožralý mimino, co mimino, zkurvenej pulec na šňůře, co plave v něčim břiše.

Řekli mi, že jsem hloupej. Neřekli to takhle napřímo, ale dejme tomu, že jsem neprošel inteligenčním testem. Nejnižší percentil. Spodní příčka. Kámoška Karen řikala, že inteligencí existuje fůra druhů. Je to moje psycholožka, pořád za ní jednou tejdně chodim do indiánskýho centra – prvně jsem tam musel po tom incidentu s Mariem. Karen mi řekla, že s tim, co se mi snažej namluvit o inteligenci, si nemusim dělat těžkou hlavu. Že lidi s FAS se pohybujou na spektru a maj pestrou paletu různejch inteligencí, že inteligenční test je předpojatej a já že mam silnou intuici a dobrou školu ulice, že se v životě neztratim, což jsem věděl, ale byl to fajn pocit, slyšet to od ní, jako kdybych to doopravdy nevěděl, dokud to neřekla.

Jsem chytrej, že třeba: vim, co se lidem honí hlavou. Co si fakt myslej, když řikaj, co si myslej. Drom mě naučil prokouknout skrz ten první pohled, co vám nabízej, najít ten další, co je hned za nim. Stačí počkat o vteřinu dýl než normálně a máte ho, vidíte, co se jim tam vzadu honí hlavou. Poznám, když někdo v mym okolí prodává. Znám Oakland. Poznám, když na mě má někdo spadeno, vim, kdy přejít na druhej chodník a kdy je lepší koukat do země a jít dál. Taky poznám, kdo má naděláno v kalhotách. To je hračka. Na těch je to vidět, jako by v rukou nosili ceduli s nápisem: Pojď si pro mě. Koukaj, jako kdybych už něco proved, takže to můžu zrovna provést, když už tak koukaj.

Maxine řiká, že jsem medicinman. Řiká, že lidi jako já jsou vzácný, a když se objevíme, je dobře, když lidi viděj, že vypadáme jinak, protože jiný jsme. Potom to můžou respektovat. Mně ale nikdy nikdo žádnej respekt neprokázal, nikdo krom Maxine. Řekla mi, že jsme Čejeni. Že indiáni jsou s touhle půdou svázaný odjaktěživa. Tohle všecko prej bejvalo naše. Komplet. Sakryš. Tenkrát asi moc dobrou školu života neměli. Takhle sem pustit bělochy a nechat se o všecko obrat. Smutný je, že ty indiáni to tehdy nejspíš věděli, ale nezmohli nic. Neměli zbraně. K tomu ty nemoce. To mi vysvětlila Maxine. Zabili nás tou svojí bělošskou špínou a nemocema, vyhnali nás z naší půdy a odsunuli na ňákou šmejdskou, kde člověk vypěstuje leda hovno. Bylo by pro mě hrozný, kdyby mě někdo vystěhoval z Oaklandu, protože ho fakt dobře znám, od západu na východ až po Dálnej východ, na kole, busem nebo BARTem, což je zkratka místních vlaků Bay Area Rapid Transit. Je to můj jedinej domov. Nikde jinde bych ho nenašel.

Někdy projedu na kole celej Oakland, jenom abych ho viděl, ty lidi, všechny ty čtvrti. Do sluchátek si pustim MF Dooma a můžu drandit celej den. To MF znamená Metal Face, kovovej ksicht. Doom je můj oblíbenej rapper. Nosí kovovou masku a říká o sobě, že je padouch. Před Doomem jsem znal hudbu jen z rádia. V buse na sedadle přede mnou někdo zapomněl iPad. Byl v něm jenom Doom. Věděl jsem, že je dobrej, když jsem ho slyšel rappovat: „Mám víc duše než píchlý kolo.“ Rappoval o duši, jakože děravá guma dodává kolu charakter, je prodřená, a proto má duši, a duši je navíc vidět v tý díře, duši kola. Byla to drobnost, ale dala mi pocit, že nejsem hloupej. Nejsem zabrždenej. Žádná spodní příčka. A pomohlo mi to, protože mně zase dává duši Drom, a Drom je obličej prodřenej naskrz.

Moje máma je ve vězení. Sem tam si voláme, ale pokaždý plácne něco, kvůli čemu bych si radši nevolal. Řekla mi, že můj táta žije v Novym Mexiku. Že ani neví, že existuju.

„Tak mu to řekni, že existuju, sráčovi,“ řikám jí.

„To není tak jednoduchý, Tony,“ říká ona.

„Neřikej mi, že jsem jednoduchej. Neřikej mi kurva, že jsem jednoduchej. To ty za to můžeš, jakej jsem.“

Někdy se naštvu. S mojí inteligencí se něco stane. Už ani nevim, kolikrát mi Maxine musela hledat novou školu, když mě vyhodili, že se rvu. Pokaždý je to stejný. Naštvu se a najednou o sobě nevim. Obličej se mi rozpálí a ztvrdne, jako kdyby byl z kovu, a pak mam tmu. Jsem velkej. A mam sílu. Až moc, říká Maxine. Dle mýho jsem tohle velký tělo dostal na pomoc, že to můj obličej tak blbě schytal. Vypadám jako monstrum, ale funguje to. Drom. A když se postavim, když se vytáhnu do celý svý podělaný vejšky, nikdo si nic nezkusí. Všichni zdrhaj, jak kdyby zahlídli přízrak. Třeba jsem přízrak. Třeba Maxine ani neví, kdo já jsem. Třeba jsem pravej opak medicinmana. Třeba jednou něco udělám a všichni se o mně dozvěděj. Třeba pak obživnu. Třeba se pak na mě konečně budou schopný podívat, protože budou muset.

Všichni si budou myslet, že mi jde o prachy. Ale kdo sakra nechce prachy? Proč je člověk chce, kde je splaší a co s pak s nima udělá, na tom záleží. Peníze ještě nikomu nezkřivily vlásek. To lidi. Trávu prodávám od třinácti. Poznal jsem pár kluků z okolí, čistě tim, že jsem celý dny trávil venku. Nejspíš si mysleli, že už prodávám, když jsem furt takhle venku a zevlim někde na rohu. I když možná ne. Kdyby mysleli, že prodávám, nejspíš by mi dali přes držku. Spíš jim mě bylo líto. Trapný hadry, trapnej ksicht. Většinu peněz, co vydělám prodejem, dávám Maxine. Snažim se jí pomáhat, jak jenom můžu, protože mě nechává bydlet u sebe v baráku v západnim Oaklandu, na konci Čtrnáctý. Koupila ho kdysi dávno, když pracovala jako ošetřovatelka v San Franciscu. Teď by ji sama potřebovala, ošetřovatelku, ale nemůže si ji dovolit, ani s dávkama, co pobírá. Potřebuje ode mě všelijak pomáhat. Nakoupit. Sjet s ní busem do lékárny. Teď s ní navíc scházim schody. Neuvěřitelný, že kost může tak moc zestárnout, že se roztříští, rozpadne se v těle na kousíčky jako sklo. Když si tu kyčel zlomila, začal jsem pomáhat víc.

Maxine chce, abych jí před spaním čet. Nemam to rád, protože čtu pomalu. Písmenka se mi někdy začnou hemžit jak brouci. Kdykoli se jim zachce, prostě si prohoděj místa. Ale pak jsou chvíle, kdy se slova nehejbou. Když jsou takhle v klidu, musim počkat, abych se ujistil, že se fakt nepohnou, takže nakonec je čtu ještě pomalejc než ty, který se rozutekly a já je dokázal dát zpátky do kupy. Maxine po mně chce číst indiánský věci, který ne vždycky chápu. Ale líběj se mi, protože když už je pochopim, pochopim je až tam, kde to bolí, ale zároveň pomáhá, protože to cejtíte – něco, co jste necejtili, dokud jste to nečetli, a připadáte si pak míň sami, a jako by to už nemělo tolik bolet. Jednou použila slovo zdrcující, když jsem dočetl jednu pasáž od její oblíbený autorky – Louise Erdrichový. Něco, že vás život zlomí. A že proto jsme tady, a taky abychom seděli pod jabloní a poslouchali jablka, jak padají a vršejí se kolem nás, a všechnu tu sladkost promarnili. Tenkrát jsem nechápal, co to znamená, a ona to poznala. Ale nevysvětlila to. Tu pasáž, celou tu knížku, jsme četli znova a já to pochopil.

Maxine mě zná a umí ve mně číst jako nikdo jinej, dokonce líp než já sám v sobě, jako bych ani nevěděl, co světu ukazuju, jako bych svoji vlastní realitu nestíhal číst, jak se to kolem mě všechno hemží, jak na mě lidi koukaj a jak se ke mně chovaj a jak dlouho mi trvá poznat, jestli se to mám snažit dát zpátky do kupy.

Celý se to rozjelo, celej ten průser, kvůli těm bílejm klukům z Oaklandskejch vrchů, co na mě nastoupili na parkáči u krámu s alkoholem v západním Oaklandu, uplně pohoda, jako by se mě nebáli. Bylo vidět, že se bojej toho místa, tý čtvrti, protože se furt rozhlíželi kolem, ale ne mě.

„Máš sníh?“ zeptal se mě ten v kloboučku Kangol, vysokej jako já. Málem jsem vyprsk smíchy. Taková bělošina vole, řikat koksu sníh.

„Můžu ho sehnat,“ řikám, ačkoli jsem si tim nebyl jistej. „Přijďte sem za tejden, stejnej čas.“ Zeptám se Carlose, řek jsem si.

Na Carlose neni spoleh. Ten večer, co mi to měl přivízt, mi volal, že nestíhá a prej ať si pro to k Octaviovi dojdu sám.

Jel jsem tam na kole od BARTový zastávky Coliseum. Octavio bydlí na Dálnym východě Oaklandu, kousek bokem od Sedmdesátý třetí, na druhý straně než bejval eastmontskej obchoďák, dokud se to tam nezvrhlo natolik, že ho předělali na policejní stanici.

Když jsem tam dorazil, z baráku se na ulici hrnuli lidi, jako by se vevnitř strhla rvačka. Na chvíli jsem to zapích o blok dál a sledoval to ze sedla, všechny ty opilce, jak se tam motaj v záři pouličních lamp, zblblý jak můry opilý světlem.

Octavia jsem našel zmaštěnýho na všechny možný způsoby. Pokaždý si vzpomenu na mámu, když takhle někoho vidim. Přemejšlel jsem, jaká asi byla, když se opila a já byl v ní. Líbilo se jí to? A mně?

On byl ale celkem při smyslech, i když jazyk se mu motal pěkně. Vzal mě kolem ramen a zaved mě na zahradu za dům, kde měl pod stromem lavici na bench press. Díval jsem se, jak posiluje s tyčí bez závaží. Vypadalo to, že mu nedochází, že tam žádný nemá. Čekal jsem, až se mě zeptá na můj obličej. Ale nezeptal. Vyprávěl mi o svý babičce, jak mu zachránila život, když přišel o rodinu. Jak z něj sejmula kletbu pomocí jezevčích chlupů a že každýmu, kdo neni Mexičan nebo indián, řiká gachupín, což je choroba, kterou sem zavlekli Španělé – řikává mu prej, že to Španělé byli ta choroba, co sem zavlekli. Řek mi, že se nikdy nechtěl stát tim, čim se stal, a já si nebyl jistej, co že to je – jestli opilec, dealer, nebo oboje, nebo ještě něco jinýho.

„Za babičku bych vykrvácel,“ řek mi Octavio. Vykrvácel. To samý jsem cejtil k Maxine. Řikal, že nechce vypadat jak ňákej ubulánek, ale že ho až doteď nikdo nikdy pořádně neposlouchal. Já věděl, že to řiká, protože je nalitej. A že si to nejspíš nebude pamatovat. Od tý doby už jsem ale bral všechno rovnou od Octavia.

Ukázalo se, že ty bílý paka z Vrchů maj kámoše. Za to léto jsme si slušně vydělali. Jednou, když jsem vyzvedával, mě Octavio pozval dál, prej ať se posadim.

„Ty jseš indián, že jo?“ zeptal se mě.

„Jo,“ přikýv jsem a podivil se, jak to ví. „Čejen.“

„Vysvětli mi, co je powwow,“ říká.

„Proč?“

„Tak řekni.“

Maxine mě odmala brala na různý powwow po celym zálivu. Teď už ne, ale dřív jsem i tančil.

„Oblíknem se do indiánskýho, peří, korálky a tak. Tančíme. Zpíváme a bubnujem na takovej velkej buben, nakupujem a prodáváme indiánský věci, třeba šperky, hadry nebo nějaký výrobky,“ vysvětlil jsem.

„Oukej, ale proč?“ ptá se Octavio.

„Pro peníze,“ řikám mu.

„Ne, jako fakt, proč to dělaj?“

„To nevim.“

„Jakjako nevim?“

„Pro prachy vole kurva.“

Octavio se na mě podival s hlavou skloněnou ke straně, jako by řikal: Nezapomínej, s kym mluvíš.

„A proto tam pudem i my,“ říká mi.

„Na to, jak bude v Koloseu?“

„Jo.“

„Vydělat prachy?“

Octavio přikývnul, pak se otočil a vzal do ruky něco, v čem jsem nejdřív nepoznal zbraň. Bylo to malý a bílý.

„Co to kurva je?“ ptám se.

„Umělá hmota,“ říká Octavio.

„Funguje?“

„Je vytištěná na 3D tiskárně. Chceš to vidět?“

„Vidět?“ divim se.

Vzadu na zahradě jsem tu zbraň namířil na plechovku od pepsi zavěšenou na provázku, oběma rukama, jazyk vyplázlej a jedno oko zavřený.

„Už sis někdy vystřelil?“ ptá se.

„Ne,“ řikám.

„V uších ti bude pěkně hučet.“

„Můžu?“ ptám se, a než dostanu odpověď, cejtim svůj prst, jak mačká, a tělem mi projede prásk. Jednu chvíli jsem nevěděl, co se děje. To zmáčknutí udělalo prásk a celý moje tělo se stalo jedním velkým prásk a pak pokleslo v kolenou. Přikrčil jsem se bezděky. Slyšel jsem hukot, ve mně i mimo mě, jedinej tón, jakoby z dálky, anebo zevnitř, z hloubky mě. Kouknu na Octavia a vidim, že něco řiká. Ptám se Co, ale neslyšim ani sám sebe.

„Takhle vykradem to powwow,“ pochytim konečně.

Vzpomněl jsem si, že na vstupu do Kolosea jsou detektory kovů. Chodítko, co Maxine používá kvůli tý kyčli, jednou jeden spustilo. S Maxine jsme tam byli ve středu – dolarovej den, všecko za dolar – na zápase Áček neboli Oakland Athletics proti Texas Rangers, kterejm Maxine fandila v Oklahomě, protože Oklahoma vlastní tým neměla.

Na odchodu mi Octavio strčil do ruky leták, kde byly vypsaný ceny pro vítěze v jednotlivejch tanečních kategoriích tohohle powwow. Čtvrtá za pět tisíc. Třetí za deset.

„To je slušný,“ povidám.

„Normálně bych se do takovýho šmela nehrnul, ale někomu dlužim,“ řekne Octavio.

„Komu?“

„Hleď si svýho,“ odbyde mě Octavio.

„Všechno dobrý?“ ptám se.

„Běž domu,“ říká mi.

Večer před powwow mi Octavio zavolal, že to musim bejt já, kdo pude schovat kulky.

„Do křoví, to jako fakt?“ ptám se.

„Jo.“

„To mam naházet kulky do křoví přímo od vchodu?“

„Dej je do fusekle.“

„Mam je dát do fusekle a hodit je do křoví?“

„Máš problém?“

„Jenom mi přijde —“

„Co?“

„Nic.“

„Takže jasný?“

„Kde koupim ty kulky, a jaký?“

„Ve Walmartu, dvaadvacítky.“

„Nešly by prostě vytisknout?“

„To zatim neuměj.“

„Oukej.“

„Ještě něco,“ řiká Octavio.

„No?“

„Máš ještě ňáký ty indiánský krámy?“

„Cožejakýjako krámy?“

„Ježiš co já vim, co nosej, ňáký to peří a tak.“

„Mam.“

„Tak v tom přijdeš.“

„Už mi to bude těsný.“

„Ale bude?“

„Jo.“

„Vem si to na powwow.“

„Oukej,“ řek jsem a zavěsil. Vytáhnul jsem svůj kroj a oblík si ho. Šel jsem do obýváku a postavil se před televizi. Bylo to jediný místo v domě, kde jsem se viděl celej. Zatetelil jsem se a zvednul nohu. Koukal jsem, jak se péra míhaj po obrazovce. Předpažil jsem ruce, stáhnul lopatky a přešel blíž k televizi. Utáh jsem si ty řemínky pod bradou. Pohlíd jsem na svůj obličej. Drom. Neviděl jsem ho tam. Viděl jsem indiána. Viděl jsem tanečníka.

Dene Oxendene sbíhá po stojícím eskalátoru na stanici Fruitvale, schody bere po dvou. Když přiběhne na peron, vlak, o kterém si myslel, že mu ujíždí, zastaví na opačné straně nástupiště. Zpod čepice mu po tváři steče kapička potu. Dene ji otře prstem, pak si stáhne čepici a vytřepe ji, vztekle, jako by tu kapku vypotila ona, a ne jeho hlava. Zadívá se do kolejiště, vydechne obláček páry, pozoruje, jak stoupá a nakonec mizí. Ucítí cigaretový kouř a dostane chuť, jenže kouření ho otupuje. Chce cigaretu, co ho nabudí. Chce drogu, která funguje. Pít odmítá. Hulí až moc. Nic nezabírá.

Dene pohlédne přes koleje na graffiti načmárané na ten úzký pás zdi pod úrovní nástupiště. Už roky ho vídá po celém Oaklandu. To jméno ho napadlo už na základce, ale nikdy s ním nic pořádného neudělal: Zoom.

Když Dene poprvé viděl někoho tagovat, jel zrovna autobusem. Pršelo. Ten kluk seděl vzadu. Dene viděl, že kluk vidí, že se po něm ohlédl. Jedna z prvních věcí, které se Dene naučil, když začal v Oaklandu jezdit busem, bylo, že na lidi se nezírá, ani po očku ne, ale nevšímat si jich vůbec, to zas taky ne. Dát najevo, že o nich víte, je slušnost. Dívat se a nedívat. Cokoli, hlavně se vyhnout otázce: Nacočumíš? Na tuhle otázku neexistuje správná odpověď. Když vám ji někdo položí, znamená to, že už jste v prdeli. Dene vyčkal na vhodnou chvíli, ohlédl se a viděl, jak kluk do sražené páry na okýnku maluje tři písmena: emt. Okamžitě věděl, že to znamená empty, prázdný. A líbilo se mu, že to ten kluk píše na zamlžené sklo, do prázdna mezi kapkami, a taky že to tam dlouho nevydrží, stejně jako nikdy nevydrží tagy a graffiti.

Objeví se čumák vlaku a pak celé tělo, ohýbá se v zatáčce, míří do stanice. Sebenenávist umí udeřit rychle. Na okamžik neví, jestli neskočí do kolejiště a nenechá tu rychlou tíhu, ať přijede a zbaví se ho. Nejspíš by to nestihl, rozplácl by se o stěnu vlaku a akorát si rozbil hubu.

Ve vlaku si představuje porotu, jak na něj shlíží odkudsi shora. Vidí je zpravidla tak šest metrů nad sebou, s protáhlými, divými tvářemi à la Ralph Steadman, staré bělochy, samý nos a talár. Budou o něm vědět všechno. Nenávidět ho s důvěrností těch, kdo jsou o jeho životě velmi zevrubně informováni. Okamžitě poznají, jak moc je nezpůsobilý. Budou si myslet, že je běloch – což je pravda jen napůl – a proto bez nároku na umělecký grant. Na Denovi není hned poznat, že je indián. Je nejednoznačně nebílý. Za ty roky ho už hodněkrát měli za Mexičana, ptali se, jestli je Číňan, Korejec, Japonec, jednou dokonce Salvadorec, ale většinou se ptali takhle: Co jsi?

Ve vagonu se každý dívá na svůj mobil. Dovnitř mobilu. Dene ucítí pach moči a nejdřív se lekne, že jde z něj. Odjakživa má strach, že zjistí, že celý život smrdí chcankama a hovnama, aniž by o tom věděl, že se mu to všichni báli říct, tak jako Kevinovi Farleymu z páté třídy, co se nakonec v létě po druháku na střední zabil, když to zjistil. Podívá se doleva a vidí starého chlapa zhrouceného na jednom ze sedadel. Dědek se probere a napřímí, pak se osahá, jako by kontroloval, jestli mu v kapsách něco nechybí, přestože tam nic nemá. Dene přejde do vedlejšího vagonu. Stoupne si ke dveřím a vyhlédne přes sklo ven. Vlak pluje podél dálnice, souběžně s proudem aut. Rychlost vlaku a aut se liší: rychlost aut je krátká, přerušovaná, nepravidelná. Dene a vlak klouzají po kolejích plynule, konstantní rychlostí. Na tom rozdílu rychlostí je cosi filmového. Jako moment ve filmu, při kterém něco cítíte a neumíte vysvětlit proč. Něco příliš velkého, aby to šlo fakt ucítit, něco hluboko uvnitř, něco tak povědomého, až to nejde rozpoznat, pořád na očích, přímo před nosem. Dene si nasadí sluchátka, zalistuje hudbou v telefonu, přeskočí pár písniček a zastaví se na „There There“ od Radiohead. V refrénu se opakuje „Just ’cause you feel it doesn’t mean it’s there.“ Že to cítíš, ještě neznamená, že to existuje. Těsně před tím, než zajede pod zem mezi stanicemi Fruitvale a Lake Merritt, Dene vzhlédne a na zdi před sebou už zase vidí to slovo, to jméno, Zoom.

Jméno Zoom ho napadlo v autobuse domů ten den, kdy přijel na návštěvu strejda Lucas. Měl už za moment vystupovat, když vyhlédl z okýnka a uviděl záblesk. Někdo ho vyfotil, nebo autobus, a z blesku, z toho modro-zeleno-fialovo-růžového obláčku světla, co po něm zbyl, vzešlo to jméno. Těsně před svojí zastávkou napsal Zoom tenkým centrofixem na opěradlo sedačky před sebou. Když zadními dveřmi vystupoval, viděl v tom velikém zrcadle vpředu oči řidiče, jak se zužují.

Přišel domů a jeho máma Norma mu řekla, že strýček Lucas přijede na návštěvu z Los Angeles, tak ať jí pomůže poklidit a prostřít k večeři. Jediné, co si Dene ze svého strýce pamatoval, bylo, jak ho Lucas vyhazoval do vzduchu a chytal až těsně nad zemí. Dene to neměl vyloženě rád ani nerad. Ta vzpomínka ale přetrvala hluboko pod kůží. To šimrání v žaludku, směsice strachu a legrace. Ten bezděčný výbuch smíchu uprostřed letu.

„Kde byl?“ zeptal se Dene mámy při prostírání. Norma neodpověděla. U stolu se na totéž zeptal strýce a Norma odpověděla za něj.

„Měl spoustu práce s natáčením filmů,“ řekla, pohlédla na Dena se zdviženým obočím a dodala: „Evidentně.“

K večeři měli klasiku: karbanátky s bramborovou kaší a zelenými fazolkami z konzervy.

„Jestli je to evidentní, to nevím, ale tvoje máma si evidentně myslí, že jsem jí celou tu dobu lhal,“ ozval se Lucas.

„Odpusť mi, Dene, pokud jsem v tobě vzbudila dojem, že tady bratr není poctivej indoš každým coulem,“ odtušila Norma.

„Dene,“ řekl Lucas, „zajímá tě, na čem teď zrovna pracuju?“

„Tím ‚pracuju‘, Dene, myslí jako ve svý hlavě. Chce říct, že o tom filmu přemejšlí – jen abys věděl,“ řekla Norma.

„Zajímá,“ kývl Dene a podíval se na strýce.

„Odehrává se to v blízký budoucnosti. Amerika je kolonizovaná mimozemskou technologií. Budem ji považovat za svůj vynález. Jako že je naše. Časem s ní splynem, stanou se z nás ňáký jakoby androidi a pomalu ztratíme schopnost se navzájem rozpoznávat. Zapomenem, jak jsme vypadali, jak jsme se chovali. Nebude nám docházet, že jsme vlastně kříženci, polo-ufoni, protože budem přesvědčený, že ta technologie je naše. Pak nechám kříženeckýho hrdinu, ať povstane a zburcuje zbylý lidi, aby se vrátili k přírodě. Vykašlali se na technologie, vrátili se ke starejm obyčejům. Stali se zase lidma. Skončí to obráceným kubrickovským vyhozením kosti jako z 2001: Vesmírná odysea, zpomalenej záběr. Viděls to?“

„Ne,“ přizná Dene.

„Olověnou vestu?“

„Ne?“

„Příště až přijedu, přivezu ti všecky svý Kubricky.“

„Jak to dopadne?“

„Co, ten film? Ty mimozemský kolonizátoři to samozřejmě vyhrajou. Lidi si budou myslet, že vyhráli tím návratem k přírodě, do doby kamenný, ale to bude jen zdání. No nic, ale o tomhletom filmu už teď ‚nepřemejšlim‘,“ řekl a prsty nakreslil do vzduchu uvozovky. Díval se přitom směrem ke kuchyni, kam Norma odešla, když začal o svém filmu.

„A natočil jsi někdy něco doopravdy?“ zeptal se Dene.

„Já dělám filmy tak, že na ně myslim a občas to sepíšu. Nebo odkud myslíš, že se filmy berou? Každopádně ne, filmy netočim, synovče můj. Nejspíš nikdy žádnej nenatočim. Moje práce je pomáhat jinejm lidem s kouskama různejch televizních pořadů a filmů, držet jim mikrák nad scénou, hezky dlouho, a nevrtět. Mrkej na ty pracky.“ Lucas zvedl zaťatou paži, ohnul zápěstí a sám se podíval na své předloktí. „Nemám přehled, na čem všem už jsem takhle dělal. Moc si toho nepamatuju. Moc piju. Neřikala máma?“ zeptal se Lucas.

Dene neodpověděl, jen dojedl, co mu zbývalo na talíři, vzhlédl zpět ke strýci a čekal, až řekne něco dalšího.

„Vlastně teď pracuju na něčem, co by se dalo natočit skoro zadarmo. Loni v létě jsem tu byl dělat rozhovory. Část jsem sestřihal a teď bych rád natočil pár dalších. Je to o indiánech, co přicházej do Oaklandu. Co tu žijou. Pár jsem jich poznal skrz kamarádku, která se mezi indiánama hodně pohybuje, je to myslim tak trochu tvoje teta, v indiánskym smyslu. Znáš Opal Medvědí štít?

„Možná,“ řekl Dene.

„Každopádně jsem pár indiánům, co už tu nějakej čas žijou, a nějakejm, co sem přišli teprve nedávno, položil takovou dvojotázku, nebo ne úplně otázku, požádal jsem je, aby mi vyprávěli nějakej příběh. Požádal jsem je, ať vyprávěj, jak se do Oaklandu dostali, nebo jestli se tu narodili, a pak o tom, jak se jim v Oaklandu žije. Řek jsem jim, že maj na tu otázku odpovědět ve formě příběhu, ať už si pod tím představěj cokoli, a odešel jsem z místnosti. Rozhod jsem se to udělat ve stylu zpovědi, aby ten příběh vyprávěli skoro jakoby sami sobě nebo komukoli za objektivem kamery. Nechtěl jsem zaclánět. Sestřihám si to všechno sám. Prachy potřebuju jen na vlastní plat, což je více méně nula.“

Po těchto slovech se Lucas mocně nadechl a tak nějak zakašlal, zachrchlal, načež si lokl z placatky, kterou vylovil z vnitřní kapsy bundy. Odvrátil se, vyhlédl oknem ven, přes ulici nebo dál, až tam, kde před chvílí zapadlo slunce, nebo ještě dál, na svůj život, a pak se mu v očích objevil ten pohled – Dene už takový viděl u mámy, vypadal jako vzpomínání a děs zároveň. Lucas vstal, šel si zakouřit na verandu a cestou utrousil: „Radši si běž dělat domácí úkoly, synovče. S mámou si musíme o něčem promluvit.“

Dene si všimne, že už deset minut trčí pod zemí mezi stanicemi, teprve po deseti minutách, co trčí pod zemí mezi stanicemi. Čelo se mu opotí, když pomyslí, že by na pohovor přišel pozdě nebo ho zmeškal úplně. Neodevzdal žádnou ukázku své práce. Takhle promarní i to málo času, ve kterém mohl vysvětlit proč. Že to celé byl původně nápad jeho strýce, že je to vlastně jeho projekt a že velká část Denova návrhu vychází z toho, co mu strýc stačil za ten krátký čas, co spolu strávili, říct. A pak to nejdivnější, to, co vysvětlit nemůže, protože tomu sám úplně nerozumí, totiž že ke všem rozhovorům, k rozhovorům, které jeho strýc skutečně natočil, existuje scénář. Ne přepis, scénář. Znamená to, že Lucas napsal scénáře, které pak někdo sehrál? Nebo z autentických rozhovorů pořídil přepisy, a ty pak rozpracoval do scénářů? Nebo udělal rozhovor, použil ho jako volnou předlohu pro vlastní scénář, a ten mu pak na kameru ztvárnil někdo jiný? To se Dene nikdy nedozví. Souprava se hne, kousek popojede a opět zastaví. Shora nesrozumitelně chrčí čísi hlas.

Další den ve škole psal Dene Zoom, kam to šlo. Jako by tím z každého místa, které otagoval, udělal místo, odkud se může dívat, představovat si lidi, jak se dívají na jeho tag; viděl je, jak ho vidí, z lišty nad skříňkami v šatně, z vnitřní strany dveří záchodové kabinky, z desky lavice. Na tom záchodě Dena napadlo, jak je to smutné, chtít, aby všichni viděli jméno, které mu nepatří, jméno napsané nikomu a všem, a představovat si, jak se do něj dívají jako do objektivu kamery. Nebylo divu, že si na nové škole, kam po prvním stupni nastoupil, až doteď nenašel jediného kamaráda.

Když přišel domů, strýc tam nebyl. Mámu našel v kuchyni.

„Kde je Lucas?“ zeptal se.

„Nechali si ho tam přes noc.“

„Kde přes noc?“

„V nemocnici.“

„Proč?“

„Strejda umírá.“

„Cože?“

„Promiň, zlato, chtěla jsem ti to říct. Nečekala jsem, že to půjde tak rychle. Myslela jsem, že to bude hezká návštěva, on pak odjede a —“

„Umírá na co?“

„Už moc dlouho moc pije. Odchází mu tělo, játra.“

„Odchází? Vždyť sotva přijel,“ vyhrkl Dene a všiml si, že to mámu rozbrečelo, ale jen na okamžik.

Otřela si oči zápěstím a řekla: „Teď už se s tím nedá nic dělat, zlato.“

„Ale proč někdo něco neudělal, dokud to šlo?

„Jsou věci, který ovlivnit nemůžeme. Lidi, kterejm není pomoci.“

„Je to tvůj brácha.“

„A co jsem jako měla dělat, Dene? Nic jsem nemohla. Žije takhle většinu svýho života.“

„Proč?“

„To nevim.“

„Cože?“

„Nevim. Nevim to, kurva. Nech to už.“ Talíř, který Norma právě utírala, jí vyklouzl z ruky. Oba zírali na ty střepy na podlaze mezi nimi.

Dene vybíhá schody ze stanice Dvanáctá ulice, ale pak se podívá na mobil a zjistí, že stíhá. Když vyleze na ulici, přejde do kroku. Podívá se nahoru a vidí Tribune Tower. Nápis svítí vybledle růžovou barvou, co vypadá jako červená, které cestou došel dech. Až na fádní, průměrně vysoký kostičkovaný komplex vládních budov Ronalda V. Dellumse, co stojí po cestě do západního Oaklandu těsně před mezistátkou číslo 980, je oaklandské panorama nevýrazné a nehezky zubaté, takže i po tom, co týdeník Oakland Tribune přesídlil na Devatenáctou, a dokonce i po tom, co zanikl docela, nápis Tribune z věže svítí dál.

Dene přejde ulici, míří k radnici. Projde oblakem marihuanového dýmu, co se line z hloučku chlapů za autobusovou zastávkou na rohu Čtrnácté a Broadwaye. Tráva mu nikdy nevoněla, pokud ji zrovna nekouřil on sám. Včera si dávat neměl. Když si nedá, líp mu to myslí. Jenže jakmile něco má, vždycky to zhulí. A zas si to koupí od týpka přes chodbu. A pak to má.

Když se Dene druhý den vrátil ze školy, našel strýce opět na pohovce. Posadil se, opřel se lokty o kolena a s pohledem upřeným do koberce čekal, až strýc něco řekne.

„Musí se ti dost eklovat, jak se tu válim na gauči a měnim se v zombie, upíjim se k smrti. Tak to řikala máma?“

„Neřekla mi skoro nic. Ale proč je ti zle, vim.“

„Neni mi zle. Umírám.“

„Jo, ale je ti zle.“

„Je mi zle z umírání.“

„Kolik času —“

„Čas nemáme, synovče, čas má nás. Drží nás v zobanu jak sova polní myš. A my se třesem. Derem se ven a on nám vyklove oči a střeva, aby se nažral, a my pojdem smrtí polních myší.“

Dene polkl a cítil, že mu srdce buší, jako by se se strýcem hádali, ačkoli to neznělo ani nepůsobilo jako hádka.

„Ježiš strejdo,“ zamumlal Dene.

Bylo to poprvé, co strýce oslovil „strejdo“. Nepřemýšlel o tom, prostě to z něj vypadlo. Lucas nezareagoval.

„Jak dlouho už to víš?“ zeptal se Dene.

Lucas rozsvítil lampu, co stála mezi nimi, a Denovi se sevřelo břicho smutkem a hnusem, když viděl, že tam, kde by strýcovy oči měly být bílé, jsou žluté. A pak znovu, když viděl, jak strýc vytahuje placatku a dává si loka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tam tam.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.