Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Sabrina Jeffries: Kdo by si chtěl brát vévodu

Vydání první

Copyright © 2020 by Sabrina Jeffries, LLC

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images, Pi Creative Lab and JHDesigns2. Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2453. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Who Wants to Marry a Duke

vydaného nakladatelstvím Zebra Books. Zebra Books are published by

Kensington Publishing Corp., New York, v roce 2020

Český překlad © 2021 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1647-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1648-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Sabrina Jeffries

Kdo by si chtěl brát vévodu

Mému tatínkovi, který má vždy pohotově úsměv pro svou „prvorozenou“ svéráznou dceru.

A mamince, jež se v těchto dnech neúnavně o tatínka stará.

Děkuji vám oběma za lásku, kterou mi dáváte.

Prolog

Londýn

duben 1800

Po získání titulu vévody z Thornstocku se Marlowe „Thorn“ Drake na plese v Devonshire House opíral o sloup a prohlížel si dav kolem sebe. Proč se s ním nevrátila do Anglie také jeho sestra, s níž byli dvojčata, když ji o to žádal? Kdyby tu byla Gwyn, dělala by si legraci z parádivých hejsků kvůli jejich přehnaně fešáckým šátkům na krk a sázela by se s ním, který gentleman se opije jako první a ztrapní se.

Postarala by se o to, aby se tu dobře bavil.

Proboha, jak mu chyběla. Až doteď se nikdy nerozdělili a jeho stále ještě zlobilo, že klidně sledovala, jak odplouvá do Anglie bez ní. Nikdy nepočítal s tím, že se bude cítit tak osamělý v zemi, kde se narodil. Zatraceně, byl přece Angličan a Anglie byla jeho pravým domovem. Proto se mu nikdy nezdálo, že by patřil do Berlína, přestože tam žil téměř od narození. Očekával, že v rodné zemi tomu bude jinak.

Místo toho mu tady všechno vonělo i chutnalo divně – od slabé kávy, kterou dostával k snídani, až po tu podivnou tekutinu, kterou pil nyní a jež mu slabě, ale velice slabě, připomínala svařené víno, které píval v Prusku, přestože nebyla zdaleka tak chutná.

„Tak co si myslíš o svém prvním plese, což je jen jiný výraz pro svatební trh?“ zeptal se nevlastní bratr Grey, jenž se postavil vedle něj.

Fletcher „Grey“ Pryde, vévoda z Greycourtu, se v deseti letech vrátil do Anglie, aby byl připravován pro svou budoucí roli vévody. To nejspíš vysvětlovalo, proč mu život v Anglii nevadil. Přebýval tu už patnáct let. Thorn pouhých šest měsíců.

Rozhodně však nedal svému staršímu bratrovi najevo své nepříjemné pocity. „Tohle je svatební trh?“ ušklíbl se Thorn. „Představoval bych si tu o něco víc… hrabivosti, jako třeba matinky, proplétající se davem v honbě za vhodnými gentlemany pro jejich hezké dcerunky.“

Grey se zasmál. „Nejsi daleko od pravdy, alespoň u dam, které mají jako doporučení pouze svůj pěkný vzhled. Co se týká bohatých dědiček, tady probírají dav spíš otcové – a snaží se vyčmuchat lovce věna.“

„Potom bych měl být nejspíš rád, že sem Gwyn se mnou nepřijela,“ podotkl Thorn a odrazil se od sloupu. „Otec i já jsme měli plné ruce práce, abychom od ní odehnali lovce věna v Berlíně.“

„Pomohl bych ti s tím.“ Grey vzhlédl. „Gwyn by se moc líbil tenhle strop. Snažila by se ho nakreslit do své knihy o divech architektury. Proto si nedovedu vysvětlit, z jakého důvodu se společně s tebou odmítla vrátit do Anglie.“ Upřel na Thorna tázavý pohled. „Víš, proč se rozhodla zůstat v Berlíně?“

„Říkala, že ji matka potřebuje,“ odvětil Thorn.

„Nesmysl. Matka je dokonale schopná postarat se sama o sebe. A kromě toho matka má Maurice, který je jí velice oddaný. Muselo to být z jiného důvodu.“

Thorn měl velice dobrou představu, co to bylo, ale Gwyn by to nikdy nepřiznala a on nechtěl vyslovit své spekulace před Greyem. „A co tu vlastně děláš ty?“

Grey vypadal zachmuřeně. „Prohrál jsem sázku.“

„Aha. O co šlo?“

„Musím tu zůstat až do půlnoci… nebo dokud mi nebude představena lady Georgiana, jedno nebo druhé.“

„Devonshirova dcera? Ta, která je letos uvedena do společnosti?“

„Přesně ta.“

„Tak potom budeš moct odejít docela brzy,“ poznamenal Thorn. „Představí ti ji nejdřív ze všech ostatních.“

„Tobě taky. Nezapomínej na své výjimečné postavení!“

„Ne.“ Jak by také mohl? Pokaždé když vstoupil do místnosti, lidé se mu snaživě ukláněli.

„Nikdy nezapomínej na to, kým jsi,“ nabádal ho Grey. „Nejsi ještě zvyklý na to, jak ďábelsky vynalézavé umějí být matky dohazovačky a jejich lstivé dcerunky. Podívej se na to takhle: jsou to lovci, kteří si chtějí pověsit tvou vévodskou korunku na zeď jako svou nejlepší trofej. Tak si na ně dej pozor.“

„To mám v plánu. Jakmile uvidím, že se Devonshirovi blíží, prchnu.“

„Nemluvil jsem o Devonshirech, proboha,“ zavrčel Grey. „Ti jsou nadřazení i nám dvěma. Kdybys před nimi utíkal, bylo by to, jako bys jim dal pěstí do nosu. To bych neudělal ani já. Možná budu jednoho dne někoho z nich potřebovat.“

Thorn by raději riskoval tuto možnost, než aby v hovoru s nimi učinil nějaký nevydařený krok. Ačkoli nejdřív by mu je musel někdo ukázat, protože to bylo poprvé, kdy navštívil mocného vévodu a vévodkyni z Devonshiru, a byl také poněkud na štíru s tím, co se týkalo protokolu. V Prusku byl Thorn jediným anglickým vévodou široko daleko od chvíle, kdy Grey odjel do Anglie.

„Tak zaprvé, já nemám tvé ambice vlastnit polovinu Londýna,“ prohlásil Thorn. „A zadruhé, můžu uniknout z plesového sálu, aniž by si toho někdo všiml, kdykoli budu muset.“

„Myslíš? Rozhlédni se kolem, bratříčku. Polovina mladých žen v tomto sále má oči jen pro tebe.“

„Nebo pro tebe. Až ti budou vysoce postavený vévoda a vévodkyně představovat svou dceru, všichni budou moct nechat oči na takové úctyhodné události. Nikdo si ani nevšimne, že zmizím.“ Thorn se na něj usmál. „A kromě toho nemám potřebu oženit se tak dobře jako ty. Já se spokojím s jedním z těch pěkných děvčat, pokud bude aspoň trochu chytré a zábavné.“

Zaslechl za sebou odfrknutí, ale když se otočil, nikoho neviděl. Musel si to jen představovat.

Grey se zamračil. „Z toho, co jsem slyšel, není lady Georgiana ani jedno. Říká se, že ji matka převyšuje v tomto ohledu, stejně jako ve vzhledu.“

„To je zatracená smůla. Tedy pro tebe. Vzal by sis ji kvůli jejím konexím bez ohledu na vše ostatní?“

„Jenom pokud se klevety o ní mýlí a ukáže se, že je, jak jsi to podal, chytrá a zábavná. A hezká.“ Usmál se na Thorna. „Já chci, aby moje manželka měla všechno.“

A nejspíš to také získá, až se rozhodne, že se usadí. Grey měl vlnité černé vlasy, které stále vypadaly, jako by právě opustil lože nějaké ženy, modrozelené oči a ostře řezané rysy, které dokazovaly, že se tam bude moci kdykoli vrátit. Bohužel ohledně dam byl velice vybíravý.

„Nejspíš proto ještě nejsi ženatý. Zvedáš laťku příliš vysoko.“ Thorn usrkl z té záhadné tekutiny ve své sklence a ušklíbl se.

„Jak to můžeš pít?“ zeptal se Grey.

„Pořád se snažím zjistit, co to je. Chutná to jako portské, ale je to příliš slabé a mnohem sladší. A také bych neočekával, že by se na plese, který se pořádá pro mladé dámy, objevující se poprvé ve společnosti, podávalo portské.“

„V tom máš pravdu. To, co piješ, je negus – punč, který Angličané vyrábějí ze zředěného portského s nějakými bylinkami. Alespoň tolik jsem vypátral za ta léta, která se ho snažím pít, aniž bych se přitom šklebil.“

„Je to odporné.“ Thorn se rozhlédl kolem, aby našel některého z lokajů, kteří odnášeli prázdné sklenky. Místo toho spatřil, jak jejich směrem míří Devonshirovi. „A myslím, že je načase, abych se vytratil. Přicházejí naši hostitelé.“

Grey přikývl. „Vidím je. Devonshira znám natolik dobře, abych si s ním mohl promluvit, ale nikdy jsem se dosud nesetkal s vévodkyní ani s její dcerou. Říká se, že vévodkyně je fascinující žena. Víš určitě, že na ně nechceš počkat?“

„Možná jindy,“ zamumlal Thorn.

V jednadvaceti rozhodně nebyl připraven na sňatek. Právě teď se jen stěží vyznal ve spoustě pravidel, která platila v londýnské společnosti, a dokázal se jen s námahou postarat o svůj vévodský majetek. Neměl zájem přivázat si na krk ještě manželku. A nebyl schopný svěřit se s tím dokonce ani bratrovi, kterého léta neviděl.

Devonshirovi se zastavili, aby si promluvili s dalšími známými, takže Thorn obešel sloup, aby našel nějakou galerii, kde by se mohl schovat. Vtom se s někým srazil a vylil si přitom negus zepředu na vestu.

Vztekle hleděl na jasně červené skvrny. „Zatraceně! Proč nekoukáte na cestu?“

„Proč nekoukáte vy sám? Já jsem tu prostě stála a zabývala se svými věcmi.“

Prudce zvedl hlavu a pohlédl na půvabnou ženu s ohněm v očích, jimiž na něj zahlížela. Jako většina mladých žen byla oblečena v bílém hedvábí, ale zajímavá zlatá výšivka na jejím živůtku přitáhla jeho oči k jejím plným ňadrům. Takové ženy se mu líbily.

Okamžitě změnil chování. „Odpusťte mi, nechtěl jsem vás urazit. Prostě jsem nedával pozor, kam jdu.“

„Jistě, Vaše Milosti. Měl jste příliš naspěch utéct před ubohou lady Georgianou, která je tou nejsympatičtější dívkou, již můžete potkat.“

Zašklebil se. „Chápu to dobře, že jste poslouchala můj hovor s bratrem?“ To vysvětlovalo, proč na ni jeho upřímná omluva nezapůsobila. A on se odmítal omlouvat za to, že se nechtěl setkat s lady Georgianou. Proč by měl? Tahle uličnice neměla tajně odposlouchávat jeho soukromý hovor s bratrem.

Vytáhl z kapsy kapesník a začal si s ním poťukávat na skvrny na vestě.

Zakroutila hlavou, až se jí do obličeje zhouply světlé kudrny. „Když se těch skvrn budete chtít zbavit tímto způsobem, ještě to zhoršíte. Když půjdete se mnou, pomůžu vám je vyčistit.“

„Opravdu? Jak to, u všech všudy, hodláte udělat?“

„Pomocí šampaňského a sody bicarbony,“ odtušila, jako bylo to bylo nad slunce jasnější.

Zaujalo ho to. „Co je to soda bicarbona a kde ji hodláte získat?“

„Nosím ji samozřejmě v kabelce.“

Samozřejmě? „Předpokládám, že je to proto, že ji nosí všechny mladé dámy.“

„Myslíte? Já jsem se až doteď domnívala, že jsem jediná.“ A než mohl odpovědět, dodala: „Ale jestli nebudeme jednat rychle, zůstanou ty fleky na vaší vestě už napořád.“

Mohl si dovolit vyměnit vestu třeba desetkrát, ale neměl ještě možnost si zatancovat, takže její návrh vyčistit mu skvrny měl své opodstatnění. A kromě toho chtěl vidět to kouzlo, které hodlala provést s tou zvláštní látkou – a zjistit, jestli má skutečně sodu bicarbonu v kabelce. „Tak potom mě rozhodně někam zaveďte.“

Přikývla, vzala od něj sklenku s negusem a vyměnila ji za sklenku šampaňského, jež stála opuštěně na tácu poblíž. Poté ho vedla ven na galerii. „Chodba do devonshirské knihovny není moc dlouhá. A tam to můžeme udělat.“

Udělat co? Málem se zeptal. Měla ta hezká dívka opravdu v úmyslu odstranit skvrny z jeho vesty? Nebo měla na mysli něco jiného, mnohem lascivnějšího?

I takový výsledek by vítal. Její živůtek měl velice hluboký výstřih. Podle bílé barvy jejích šatů usuzoval, že je to debutantka, ale mohl mít štěstí v tom, že by narazil na nějakou radostně žijící vdanou ženu.

Člověk by si myslel, že pokud tato mladá žena hledá podobnou zábavu, měla by koketovat a flirtovat jako ostatní ženy, s nimiž se setkal ve společnosti. Avšak londýnská smetánka v tom byla odvázanější než berlínská. On se stále ještě snažil vyznat v jejích pravidlech.

Od Thorna se jako od nevlastního syna britského velvyslance v Prusku očekávalo, že se bude chovat slušně, což obvykle znamenalo neužít si žádnou legraci. Ale za ten půlrok, který strávil v Anglii, přestával zvolna dbát na své vychování, povzbuzován mladými hejsky, s nimiž se seznámil. Přesto to bylo poprvé, co byl v pokušení nechat se zlákat mladou dámou z lepší společnosti.

Jsou to lovci, kteří si chtějí pověsit tvou vévodskou korunku na zeď jako svou nejlepší trofej. Tak si na ně dej pozor.

To si dá, ale přesto si tuto velice zajímavou schůzku užije. Od návratu do Anglie moc podobných nezažil.

Přešli galerii a francouzským oknem se dostali na chodbu nepříliš používanou ostatními hosty. To ještě víc podnítilo jeho zvědavost.

„Jelikož máte v úmyslu zachránit mi tu nešťastnou vestu, nejspíš bychom se měli jeden druhému představit,“ navrhl. „Já jsem…“

„Já vím, kdo jste, pane,“ přerušila ho. „Všichni to vědí. Má dobrá přítelkyně lady Georgiana mi vás ukázala ve chvíli, kdy jste vešel do sálu.“

„Proto jste poslouchala náš hovor s bratrem?“

„To těžko.“ Střelila po něm vzpurným pohledem. „Byla jsem tam první, snažila jsem se skrýt před svou nevlastní matkou.“

„Proč?“

Frustrovaně vydechla. „Snaží se mě dát dohromady s jedním gentlemanem, který se mi nelíbí. Nepotřebuju ani nechci manžela, ale ona tomu odmítá věřit.“

Uvědomil si, že by neměl říkat, co si myslí on: že její nevlastní matka má možná pravdu. Přestože jeho společnice beze jména takhle trucovala, zdálo se mu, že je zvláštní směsicí nevinnosti a svůdnosti, takže se může snadno dostat s nějakým mužem do potíží. Ale dosud pořádně nevěděl, co si o ní myslet.

„Aha,“ pravil, protože na nic duchaplnějšího nepřišel. „Ale pořád ještě neznám vaše jméno.“

„Tak dobrá,“ lehce se na něj usmála. „Mám tendenci zapomínat na takové jemné nuance.“

„To jsem si všiml.“

Přestala se usmívat. „Nemusíte to hned rozmazávat.“

Vybuchl smíchy. „Přísahám, že mi z vás jde hlava kolem. Takovou ženu jsem ještě nepoznal. Kromě mé sestry, dvojčete, měl bych říct.“ Naklonil se k ní, aby mohl zašeptat: „Povím vám její jméno, jestli vám to pomůže říct mi to vaše. Jmenuje se Gwyn. A vy…“

„Slečna Olivia Norleyová.“

Pronesla to škrobeně, což shledával zábavným, ačkoli byl trochu zklamaný tím, že to není nějaká nenasytná vdaná žena.

Vtom se zastavila před otevřenými dveřmi. „V každém případě už jsme tady. Půjdeme dovnitř?“

„Jak si přejete, slečno Norleyová. Je to váš podnik.“

„Správně.“ Napochodovala dovnitř, aniž by ve dveřích jakkoli zpomalila.

Následoval ji a potlačil nutkání zasmát se jejímu praktickému jednání. Alespoň měla dost rozumu na to, aby zašla až na druhý konec místnosti, kde by si jich hned nevšiml každý člověk procházející kolem.

Postavila sklenku se šampaňským na stůl, kde také stál rozsvícený svícen, otevřela kabelku a vyňala odtud malou krabičku. Ukázalo se, že ukrývá několik skleniček.

„Proboha, co to všechno je?“ zeptal se.

„Vonné soli a kosmetika pro matku, protože ona už na ně nemá ve své kabelce místo.“ Otevřela jednu lahvičku a poklepala s ní, dokud jí dlaň nepokryl bílý prášek. „To je soda bicarbona, je dobrá na zažívání.“

„A zjevně také odstraňuje skvrny po víně.“

„Přesně tak.“

Usmála se na něj a připravila ho tak o dech. Úsměv ji proměnil z hezké ženy v úchvatnou bohyni. A když si přitáhla svícen blíž, viděl, že její oči mají teple zelenou barvu nefritu. Měla výrazná ústa, broskvově zbarvené tváře a nosík na špičce trochu zvednutý. To všechno mu připadalo okouzlující.

„Odpusťte mi,“ pravila a zdálo se, že si nevšímá, jak na ni zírá, „ale musím vám vsunout ruku pod vestu, abych mohla ty skvrny dobře vyčistit.“

„Neměl bych si raději vestu sundat?“ zeptal se, přestože věděl, že ten požadavek není slušný. Čekal, jak na to zareaguje.

Rozzářila se. „Ach ano! Tak by to šlo snáze.“

Zjevně jí vůbec nevadil nedostatek dobrých mravů z jeho strany, což shledával zábavným. Rozepnul a svlékl si sako i vestu, kterou podal mladé dámě. Ta pod ni položila kapesník a začala hned odstraňovat skvrny. Nejdřív je pokropila šampaňským a poté posypala mokré skvrny bílým práškem, jejž nazývala soda bicarbona. Skvrny zapěnily, což ho velice překvapilo.

Natáhla ruku. „Dejte mi svůj kapesník, jestli vám to nevadí.“ Použila ho k tomu, aby setřela z vesty pěnu.

K jeho údivu byly skvrny jen stěží viditelné. Vypadalo to, jako by si na vestu vylil jen trochu vody. „Kde jste se to naučila?“ zeptal se.

Přenesla jeho vestu ke krbu a mávala s ní sem a tam blízko ohně, aby se voda vypařila. „Od svého strýce. Je chemik.“

To je zvláštní rodina. Bezpochyby se naučila všechny možné čisticí postupy od svého příbuzného. Podle Gwyn se od žen očekává, že takové domácí postupy znají, ačkoli třeba samy čištění neprovádějí.

Slečna Norleyová k němu přistoupila s vestou v rukou. „Tady ji máte. Alespoň dnes večer ji můžete použít. Ačkoli byste ji měl předat sloužícím, aby ji pořádně vyčistili, jakmile dorazíte domů.“

„Budu na to myslet,“ pravil a snažil se udržet vážný tón. Vzal si ji od ní a oblékl si ji. „Jak se vám odměním? Možná bych vám mohl přidat do vašich lahviček nějaké mločí oko či žabí nožku?“

„Proč bych to měla chtít? Pro mě by takové věci neměly žádný užitek.“

Zjevně nikdy nečetla Macbetha. Nebo jestli ano, tak už zapomněla na scénu s čarodějnicemi.

Se zasmáním si zapínal vestu. „Tak potom vás nejspíš vyzvu k tanci.“

Přes tvář jí přelétl výraz čiré hrůzy. „To nesmíte. Jsem nejhorší tanečnice v celém křesťanském světě. A protože mladým dámám není dovoleno pány odmítat…“

„Cože? Tohle pravidlo neznám, ačkoli to vysvětluje, proč všechny ženy přijímají mé pozvání k tanci.“ Mrkl na ni. „A já jsem si až doteď myslel, že je to díky mému neodolatelnému šarmu a úchvatnému vzhledu.“

„Každá žena přijme vaše pozvání, protože jste vévoda, pane. Tak mě, prosím, nežádejte o tanec, nebo udělám ostudu nám oběma. A ujišťuji vás, že to by se vám nelíbilo.“

Potřásl hlavou. „Jste neobyčejná žena, slečno Norleyová. To se vám musí přiznat.“

Když si uvázal šátek na krku, zamračila se. „Ach, proboha, máte skvrny i na něm. Měla bych…“

„To není třeba. Jestli mi šátek naaranžujete tak, aby skvrny nebyly vidět, nikdo na to nepřijde. Udělal bych to sám, ale v tomto pokoji není žádné zrcadlo.“

„Dobře.“ Začala popotahovat cípy šátku a on si vzpomněl na své původní podezření, proč ho sem vlastně přitáhla.

„Děláte to velice dobře,“ pronesl. „Musíte v tom mít praxi.“

„Strýček nemá žádného komorníka, takže občas mám tu čest já sama, pokud čeká hosty.“

„Přiznejte to, slečno Norleyová, že jste mě sem nepřivedla pouze proto, abyste mi vyčistila vestu a upravila šátek na krku.“

Pohlédla mu do očí. „Nerozumím vám, co tím míníte. Proč bych to jinak dělala?“

Usmál se na ni a vzal do dlaní její obličej. „Abychom se lépe poznali. Například takhle.“

Něžně ji políbil a ona ucukla se široce rozevřenýma očima. „Propána!“

Uchechtl se. „Přesně tak,“ zamumlal a políbil ji znovu.

Tentokrát ji objal kolem pasu a ona se zaklonila, aby měl k jejím rtům lepší přístup. Ano. Její rty byly sladké jako třešně. Ale také smělé, jako by to už dělala někdy předtím.

I když to mu bylo jedno. Díky tomu se z ní nejspíš stala tak přitažlivá žena, kterou by s radostí líbal celou noc. Její nádherně teplá ústa chutnala po šampaňském, což zjistil, když se odhodlal prohloubit svůj polibek a ona je pro něj otevřela. Po chvíli propletla svůj jazyk s jeho a jemu začala prudce tepat krev v žilách.

Zatraceně. Přiměla ho, aby začal uvažovat o tom, že odhodí veškerou svou opatrnost a nespokojí se jen s polibkem. Ale to si nemohl dovolit. Takže se dal do zkoumání každého kousíčku jejích úst a nalézání všech skrytých místeček. Se zasténáním ho i ona objala kolem pasu a ještě víc roznítila jeho touhu.

Jak krásně voněla – jako skleník s tropickými květinami. Chtěl se propadnout do její vůně jako do horké koupele.

Přejel rukou dolů po jejím rameni a podél žeber. Proč ne? Právě začal uvažovat, jestli by si mohl dovolit vzít do dlaně jedno její buclaté ňadro, když se pokojem hromově rozlehl cizí hlas.

„Olivie Jane Norleyová! Co tady, k čertu, děláš?“

Olivia se mu vytrhla z náručí a vypadala trochu dezorientovaně, nemluvě o tom, jak byla rozcuchaná. Sevřel se mu žaludek. Byl přichycen při činu. Obával se, že přesně ví, co to znamená.

Otočil se, aby čelil elegantně oblečené ženě, o níž si domyslel, že se jedná o Oliviinu nevlastní matku. Jak je našla, pokud se Olivia před ní skutečně schovávala, jak mu předtím říkala? A tu dámu doprovázelo ještě několik dalších lidí. Svědkové. To bylo zlé. Velice, velice zlé.

Najednou mu bliklo, kde už slyšel jméno Norley. Baron Norley byl nejspíš členem Greyova klubu, který Thorn několikrát spolu s ním navštívil jako host, zatímco se snažil rozhodnout, jestli si tam přeje také vstoupit. To znamenalo, že slečna Norleyová byla ve skutečnosti ctihodná slečna Norleyová, jež nejspíš hledá manžela a je v tom chytřejší než většina ostatních mladých dam.

„Není to tak, jak to vypadá, mami,“ začala slečna Norleyová. „Jeho Milost si rozlila negus na vestu a já jsem mu ji čistila.“

Přátelé paní Norleyové se při té představě zasmáli. Paní Norleyová zůstala vážná. „Olivie, jdi, prosím tě, na chodbu. Potřebuji si soukromě promluvit s vévodou.“

„Ale…“

„Teď hned, mladá dámo.“

Slečna Norleyová svěsila ramínka a opustila pokoj. Lady Norleyová propustila své přátele. Poté tam s tou ženou zůstal Thorn sám.

„Lady Norleyová…,“ začal.

„Očekávám, že nás hned zítra ráno navštívíte a nabídnete Olivii manželství.“

Manželství! Pomozte mu všichni svatí.

Pokusil se vyškrábat z té jámy, do níž tak hloupě spadl. „Není nutné hned jednat tak unáhleně. Setkal jsem se s vaší nevlastní dcerou teprve dnes večer, a ačkoli je to milá dívka…“

„Ano, je to skutečně milá dívka a je jí sotva osmnáct. Nedovolím, aby měla zničenou pověst kvůli vašim… zvířecím choutkám.“

Pokusil se zahrát povýšeného vévodu, vztyčil se a ledově pronesl: „Byl to pouze přátelský polibek.“

„Kvůli němuž jste si sundal sako.“ Zatraceně. Zapomněl, že tu stojí jen v košili a vestě. Bylo to zdrcující a mohl si za to sám.

Vzpomněl si na Greyovo varování a zamračil se. Pravděpodobnější bylo, že to všechno způsobila slečna Norleyová, aby si ho pojistila, a její macecha číhala kdesi v úkrytu, aby vše dokončila. Ta možnost ho rozčílila.

Ten vztek se mu musel zračit ve tváři, protože lady Norleyová k němu přistoupila a ztišila hlas: „Pokud uvažujete o tom, že ráno nepřijdete požádat dceru o ruku, musím vás informovat, že tím mě donutíte, abych zveřejnila určité tajemství o vaší rodině, které u sebe po celé ty roky skrývám.“

Zachvěl se chladem. „Vy mou rodinu ani neznáte. Jaké tajemství byste o nich asi tak mohla slyšet?“

„Vlastně jsem před lety znala vaše rodiče docela dobře. Vaše matka a já jsme spolu vstupovaly do společnosti a váš otec byl přítelem mé rodiny. Právě proto náhodou přesně vím, kam měl namířeno, když se mu stala ta osudová nehoda.“

To ho vyvedlo z míry. „Jel do Londýna,“ řekl opatrně Thorn. „To není žádné velké tajemství.“

„Ano. Ale jel tam, aby se setkal se svou milenkou.“

Za jediný hrozivý okamžik se jeho svět zhroutil. „Prosím?“

„Předtím, než poznal vaši matku, měl milenku a nikdy se jí nevzdal.“

Thorna by nepřekvapilo, kdyby něco takového slyšel o Greyově otci, ale o svém vlastním? To není možné.

Snažil se vzpomenout si, jestli se matka někdy zmínila o tom, proč se otec náhle vydal z Berkshiru do Londýna, ale nic ho nenapadalo. Matka říkala pouze to, že ona a otec byli do sebe šíleně zamilovaní. Podle ní byl tento sňatek jediný sňatek z lásky ze všech tří jejích manželství. Buď jeho otec nikdy milenku neměl… nebo ten fakt skrýval tak dobře, že ho z toho matka nikdy nepodezřívala.

A byla tu ještě třetí možnost – že matka o tom po celou tu dobu věděla a že lhala jemu a Gwyn o svém manželství s otcem. Na to nedokázal ani pomyslet. Jelikož by to znamenalo, že ta velká romantická láska, o níž matka vždycky tak vášnivě vyprávěla jemu i Gwyn, byla klam.

Pokud ovšem lady Norleyová mluvila pravdu. Musela vědět, že neexistuje způsob, jak potvrdit nebo vyvrátit ono „tajemství“, jež použila k jeho vydírání, pokud je jeho matka v cizině. Trvalo by měsíce, než by to s Berlínem vykorespondovali.

A i kdyby to byla lež, baronka by to stejně mohla rozšiřovat. Mohla toho dokonce vědět tolik, že by tomu dodala zdání pravdivosti. A on odmítal dovolit, aby ta ďáblice matce tak ublížila. Kdyby se takové řeči objevily v tisku, matku by to hluboce zranilo. A jakmile by se to doneslo až na velvyslanectví, neprospělo by to ani kariéře otčíma, britského velvyslance v Prusku.

„Rozumíme si, Vaše Milosti?“ zeptala se lady Norleyová a v hlase se jí neozval ani náznak nerozhodnosti či strachu. Věděla, že ho zahnala do kouta, odkud neunikne.

Thorn pronesl se vší ležérností, jíž byl schopen: „Ráno se u vás zastavím.“

Druhý den seděla Olivia strnule v salonu na pohovce, zatímco jí nevlastní matka upravovala účes. „Jakmile si vezmeš Jeho Milost, budu muset instruovat tvou novou komornou, jak tě má správně česat.“

„Jestli si Jeho Milost vezmu,“ poznamenala upjatě Olivia.

„Nezačínej s tím zase.“ Matka štípla Olivii do tváří. „Samozřejmě že si ho vezmeš. Je hezký a bohatý. Nemůže se ti to nevyplatit. Musíš si to myslet taky, podle toho, jak chytře sis ho pro sebe zajistila.“

„Já jsem ne-… Neočekávala jsem, že se…“

Matka zvedla obočí.

Olivia si vzdychla. Nejspíš neměla přiznávat, že nečekala, že s ním bude přichycena o samotě. „Co říká papá?“ Včera v noci už ho neviděla, protože předtím odjel do svého klubu.

Macecha mávla rukou. „Znáš otce – má příliš mnoho starostí se svými záležitostmi, než aby se věnoval i těm našim. Ale slíbil, že jakmile přijmeš vévodovu žádost o ruku, další už s ním vyjedná sám. Až do té doby zůstane v pracovně, dokud to vévoda s tebou nedomluví.“

Oliviina matka zemřela, když dceři bylo osm let. Otec se vytratil z jejího života a nechal péči o ni na chůvách a vychovatelkách, zatímco on sám se věnoval pánským záležitostem… jako pití, hraní a návštěvám klubů. Občas ho podezřívala, že se oženil s její nevlastní matkou jenom proto, aby se nemusel starat o dceru.

O svou neohrabanou, přemýšlivou dceru, jež se zajímala o chemii.

„To jste oba tak dychtiví, abyste se mě zbavili?“ zeptala se Olivia a doufala, že přitom zakryje svou lítost.

Rozradostnilo ji zjištění, že matka vypadala takovou otázkou skutečně šokovaná. „Zbavit se tě? Nebuď hloupá, má drahá. Chceme pouze to, aby ses dobře provdala. Jakmile budeš vdaná, ty a já si užijeme spoustu legrace při nakupování a ježdění po Rotten Row a při návštěvách u nejvýše postavených lidí.“

Jako obvykle matka jmenovala činnosti, které Olivii nepřipadaly ani vzdáleně „zábavné“. „Ty stále předpokládáš, že vévoda opravdu přijde požádat o mou ruku.“

„S tím si nedělej starosti.“ Matčin tón získal ocelový nádech. „On o tvou ruku požádá zcela určitě.“

Zdálo se, že si tím je podivně jistá. Nikoli poprvé od včerejší noci uvažovala Olivia o tom, jak ho matka přesvědčila, aby souhlasil. Nebo je až takovým gentlemanem?

O tom jaksi pochybovala, neboť viděla jeho tvář, když včera v noci vypochodoval z knihovny. Ani se nezastavil, aby jí popřál dobrou noc. To jí bylo líto, ale teď na to nemohla myslet. Musela uvažovat o tom, co odpoví, pokud ji opravdu o ruku požádá.

Nevěděla, jak se rozhodnout. Koneckonců to byl první muž, který ji kdy políbil na ústa. Bylo to šokující. A nádherné. A zcela neočekávané. Vždycky považovala líbání na rty za nepříjemnou záležitost, ale líbilo se jí to. Hodně. Ještě pořád z toho cítila chvění v žaludku. Kdo by si to byl pomyslel?

A když jí vklouzl jazykem do úst… proboha, byla z toho úplně vedle. Klouzal jazykem dovnitř a ven a bylo to tak obdivuhodné a příjemné, že se v tom k němu přidala.

Zdálo se, že ho to udivilo, ne však nadlouho. Se zasténáním ji chytil kolem pasu a přitáhl si ji k sobě. Bylo to ohromně vzrušující. Většina dam by to zřejmě nazvala romantickým. Ale jí to tak nepřipadalo. Nevěděla, co vlastně má být „romantické“, protože nikdy nic takového nezažila.

Hodiny odbily celou a ona sebou trhla. Nastával čas, kdy přicházely návštěvy. Ne že by ji někdy někdo navštívil. Olivia neuměla lichotit ani si povídat o počasí, takže k sobě nepřitahovala desítky ctitelů jako některé jiné mladé dámy. Ale nikdy jí to nevadilo. Denní rituál čekání na návštěvníky bylo něco, co musela vždycky nějak přežít, aby mohla jít za strýčkem a pomáhat mu v jeho experimentech.

Jedna její část doufala, že se vévoda vůbec neukáže. Potom by se nemusela rozhodovat, jak by mu měla odpovědět. Celou noc uvažovala o obou možnostech a stále ještě nebyla rozhodnutá.

Na jedné straně byl hezký a zjevně ji považoval za dostatečně atraktivní, aby ji políbil. A to uměl opravdu dobře, ačkoli ona to neměla s čím srovnat. A ještě tu byl další bod v jeho prospěch. Kdyby si ho vzala, už nikdy by nemusela vést prázdnou společenskou konverzaci. Nepřipadal jí jako člověk, který by měl takové řeči v oblibě. To byla samozřejmě výhoda.

Na druhé straně pochybovala, že by jí Jeho Milost dovolila provádět vlastní chemické experimenty nebo s nimi pomáhat strýčkovi. Takový vážený muž by chtěl mít doma poslušnou ženu, jenže tou ona nebyla. Nebyla si dokonce ani jistá, jak sama nahlíží na rození dětí.

A malá, pošetilá část její osobnosti – ta část, která v dětství ráda poslouchala pohádky – toužila v manželství po náklonnosti, dokonce po lásce. To by však nejspíš po Thornstockovi žádala příliš.

U hlavního vchodu se ozvalo klepadlo a ona se celá napjala. O několik minut později byl ohlášen vévoda z Thornstocku.

Když vstoupil, ona i matka vstaly a uklonily se. Jeho Milost vypadala velice zachmuřeně, což posílilo její obavy, že ho matka nějak donutila, aby jí nabídl manželství.

Ten dojem ještě zesílil, když na ni pohlédl, jako by zíral přímo skrz ni. „Dobré ráno, slečno Norleyová. Vypadáte dobře.“

„Vy také, Vaše Milosti.“ A to byla pravda. Jeho rovné, tmavě hnědé vlasy měly rudý nádech a oči měl tak světle modré, až vypadaly jako průsvitné.

Podíval se na její matku a zpět na ni. „Slečno Norleyová, doufám, že mi prokážete tu čest a stanete se mou manželkou.“

Strnula. Nemohl to říct příkřeji. Poprvé v životě si přála, aby chvíli předtím jen tak nezávazně hovořili. „Proč?“

Zdálo se, že ho to vyvedlo z míry. Poté na ni zaměřil svůj ledově modrý pohled. „Protože jsem včera v noci nenapravitelně zničil vaši pověst. A obvyklou nápravou toho je manželství.“

Samozřejmě. Ale něco tu nehrálo. Jako vévoda by určitě našel způsob, jak se vykroutit ze sňatku s tak naprostou nickou, přesto tu stál a tvářil se jako zloděj, jehož vlečou na šibenici.

A ona nijak netoužila být jeho katem. Pokud se musí provdat, tak ne proto, aby si zachránila pověst. A rozhodně ne za muže, který jí nyní tak zjevně pohrdá. „Děkuju vám, Vaše Milosti, za vaši laskavou a šlechetnou nabídku. Lituji, ale musím ji odmítnout.“

„Olivie!“ zvolala matka.

Olivia ji stěží slyšela, protože se plně soustředila na to, jak bude vévoda reagovat. Očekávala úlevu, avšak jediná emoce, jež nahradila jeho chladnou aroganci, byl žhavý vztek.

Jaké má právo se vztekat? Zachránila ho před vynuceným manželstvím. Měl by jí být vděčný.

Matka se snažila věci trochu urovnat. „Má dcera se pouze snažila říct…“

„… přesně to, co jsem řekla,“ skočila jí do řeči Olivia. „Nijak netoužím po tom, vzít si Jeho Milost. A mám podezření, že ani on nijak netouží vzít si mě.“ Vyrazila ke dveřím salonu. „A jestli mě nyní oba omluvíte…“

Musela utéct. Nemohla by snést jeho triumfální výraz, jakmile si uvědomí, že je volný. Došla však pouze na chodbu, kde ji nohy zradily a ona klesla na nejbližší židli a snažila se trochu uklidnit nervy.

Ze salonu zaslechla, jak matka říká: „Vaše Milosti, musíte jí dát šanci. Jako každá jiná mladá žena i má nevlastní dcera touží po tom, abyste se jí dvořil a obletoval ji. Určitě za čas…“

„Nelíbí se mi, že si se mnou tak zahráváte, madam,“ přerušil ji. „Co se mě týče, já jsem závazky naší obchodní dohody splnil.“

Obchodní dohody! Ach, dneska jde všechno od deseti k pěti. Co mu mohla matka nabídnout, aby získala jeho souhlas? Byla Olivia tak ošklivá, že by žádný mladý muž nemohl uvažovat o sňatku s ní bez nějaké speciální pobídky? Měla sice docela přiměřené věno, ale to by ho nemohlo zlákat. Všichni věděli, že je bohatý jako Krésus.

Pokračoval hlasem postrádajícím jakoukoli hravost, s níž mluvil s Olivií včera v noci. „Já jsem požádal o její ruku, ona mě odmítla. Takže jsme skončili. A jestli se někdy pokusíte uskutečnit tu hrozbu z minulé noci, postarám se o to, aby nejen váš život, ale i život vaší dcery byl čirým zoufalstvím. Sbohem, lady Norleyová.“

Ta slova ji přiměla k akci. Chystal se opustit pokoj! A nesmí ji přistihnout, jak poslouchá u dveří. Vyskočila a rozběhla se ke schodům a modlila se, aby si dal načas, než opustí nevlastní matku.

Když se ohlédla zpět, všimla si, že ji na schodech ani neviděl. Příliš se soustředil na svůj vlastní odchod. Bezpochyby konečně došel prostým rozumem k závěru, jak těsně vyklouzl z manželství s naprosto neznámou ženou.

Na kraťoučký okamžik si přála, aby jeho nabídku přijala. Jejich polibek ji sváděl a vzrušil. Věděla, že už nikdy podobný nedostane.

Ale líbání nestačí. Dalo se snadno uhodnout, jak by vypadalo manželství s tak důležitým člověkem. Rozhodoval by o jejích dnech – i nocích. Stejně jako její otec by pro ni ani pro to, co by chtěla, neměl pochopení. Její přání stát se chemičkou by bylo potlačeno, stejně jako jakékoli jiné ženské ambice, neboť by musela jako všechny ostatní ženy podrobit své sny manželovým potřebám.

To vypadalo ošklivě. A kdo by si v takovém případě chtěl brát vévodu? Ona rozhodně ne.

1. kapitola

Londýn

říjen 1809

Thorn se usmál, když spatřil Gwyn, jak se k němu žene přes skromný plesový sál. Taková už byla jeho sestra, že musela na počest získání nového domu uspořádat ples. Vůbec nelitoval, že Gwyn a jejímu manželovi svůj dům prodal. Sestra to místo přeměnila v domov, což bylo vidět zvlášť tady uvnitř. Nová podlaha byla perfektně vyleštěná pro tancování a nové lustry osvětlovaly celý sál mnohem lépe než ty staré.

Znamenalo to, že tu bohudíky alespoň chvíli zůstane. A když se teď provdala za majora Wolfea, který ji bude chránit, Thorn si mohl oddechnout a přestat si dělat starosti, že s ní nějaký darebák uteče kvůli jejímu věnu.

Thorn se pro změnu mohl soustředit na své psaní, ačkoli nyní bylo složitější skrývat to přede všemi, zvlášť před Gwyn. Ta ho považovala za londýnského hejska. Vlastně si to mysleli všichni z rodiny. Ve skutečnosti byl hejsek Thorn jednou z jeho postav, stejně jako autor divadelních her Thorn či vévoda Thorn. Ale žádná z nich nebyla skutečná. Až na bratra Thorna, samozřejmě. Alespoň tato role byla nefalšovaná.

„Usmíváš se nějak podezřele tajuplně.“ Gwyn ho políbila na tvář. „Jakou neplechu máš v rukávu pro dnešní večer?“

„Nic, z čeho by sis musela dělat starosti, Liebchen.“

Zasmála se. „To je zklamání. Jsem ráda součástí tvých plánů. Nebo tomu tak alespoň bylo doma.“

Domov. I pro něj byl stále ještě v Prusku. „Schází ti Berlín?“ zeptal se, neboť ho to opravdu zajímalo.

„Občas.“ Přes tvář jí přelétl nepřítomný výraz. „Prodala bych svou duši za Eisbein mit Sauerkraut.“

„To jsi měla říct dřív. Můj nový kuchař vepřové koleno se zelím připravuje.“

Zamračila se na něj. „A je dobré? Tak dobré jako v Berlíně?“

„Protože nový kuchař je Němec, je přesně tak báječné.“

„Kde jsi, u všech všudy, našel německého kuchaře?“

„V Londýně se vyskytují Němci, pokud je hledáš, sestři.“ Zašklebil se na ni. „Pošlu ti na ochutnávku Eisbein mit Sauerkraut hned zítra.“

„To budeš drahoušek.“ Vzala do dlaní jeho hlavu a políbila ho na obě tváře. „Připomenu ti to.“

Usmál se. „To je ti podobné.“

„V každém případě jsem ráda, že jsem tě chytila dřív, než zase zmizíš.“ Upravila si rukavičky. „Při podobných příležitostech se to obvykle stává spíš dřív než později.“

„Jaké příležitosti myslíš?“

„Sňatkový trh. Vždyť víš.“

„Je říjen. To už je v tomto roce na sňatkový trh příliš pozdě. A kromě toho jsem si myslel, že ten ples pořádáš, jenom abys oslavila přestěhování do nového domova. Vidím tu spoustu hostí, kteří by na debutantské plesy nebyli pozváni. Jako třeba William Bonham.“

„Nech toho,“ odsekla Gwyn a šťouchla do něj. „Vím, že neschvaluješ jeho zájem o matku, ale je pro ni dokonalým partnerem.“

„Je to právník.“

„Je to otcův právník. Přísahám, že se z tebe za těch deset let v Anglii stal pořádný snob. A kromě toho máti říká, že o něj v tomto směru nemá zájem.“

„Totéž říkala i o našem otčímovi, ale to jí nezabránilo, aby si ho vzala.“

„Na to si přece nemůžeš stěžovat. Bez papá bychom neměli bratry Heywooda a Sheridana. A nikdy bychom nezažili cestování po Evropě a dětství v Prusku.“

„To je pravda.“ Bez otčíma by si také nemusel vybírat mezi svým dvojčetem a starostí o vévodství.

Ne, to nebylo spravedlivé. Sám to všechno zmotal, když před odjezdem z Pruska nebyl ke Gwyn nejčestnější. Měl jí hned na začátku říct, že vyplatil jejího oblíbeného nápadníka a že ten hajzl si vzal peníze a zmizel. Nyní se s Gwyn znovu pomalu sbližovali, ačkoli Thorn se bál, že mezi nimi bude už stále nepřekonatelná trhlina. Kdysi byli vždycky jedné mysli, ale během let, kdy byli od sebe odděleni, začal on být opatrnější a ona… sebevědomější.

Nic to neprokazovalo víc než fakt, že jí neřekl o svém psaní divadelních her. Ani o bolestném tajemství týkajícím se jejich otce. Ani o jediné ženě, které nabídl manželství.

Zatraceně! Proč si teď vzpomněl zrovna na ni?

Nejspíš kvůli otcovu tajemství, které Thorn celé roky přede všemi skrýval, protože se začal obávat, že by to mohla být pravda.

Po plese u Devonshirů napsal Thorn matce, aby viděl, co mu odpoví, když se zmíní o tom, že se setkal s její předpokládanou „přítelkyní“ lady Norleyovou. Překvapilo ho, že mu matka odepsala, aby „její dobrou přítelkyni lady Norleyovou od ní pozdravoval“. Baronka zřejmě nelhala o jejich přátelství, takže potom už byl opatrný a nezmínil se matce o svých dalších podezřeních.

„Matka má zjevně pana Bonhama ráda a on je na ni hodný,“ pokračovala Gwyn. „Tak v čem je problém? Něco jiného by bylo, kdyby matka mohla mít ještě další děti.“

„Jistě.“

„A když už mluvíme o manželství a o dětech…“

„Ty jsi těhotná.“

„Jak to víš? Myslela jsem, že šaty to zatím dobře zakrývají.“ Vzdychla si. „Joshua ti to řekl, že?“

Thorn na ni mrkl. „A co jsi čekala? Je z něj hrdý otec.“

„Vidím, že už to pro nikoho nebude novinka,“ poznamenala mrzutě. „Ale tohle jsem neměla na mysli, když jsem se snažila poukázat na to, že je tu spousta neprovdaných dam.“

Ztuhl. Když byla nyní Gwyn šťastně provdaná, chtěla vidět také všechny ostatní v tomto požehnaném stavu. Soudě podle matčiných manželství, otcovy domnělé nevěry a podle mnoha žen, které se během let snažily Thorna polapit kvůli jeho titulu a bohatství, byla manželská láska jen klam. Takže Gwyn na něj svým dohazovačským talentem plýtvala nadarmo.

Už se jí to chystal říct, když dodala: „Už několik z nich mě prosilo, abych jim sehnala partnera.“

Aha, špatně ji pochopil. Kárá ho kvůli tomu, že nekoná na plese svou povinnost jako svobodný mládenec. To bylo něco jiného. Znal pravidla. „Něco ti řeknu. Než odejdu, slibuju, že si jednu řadu tanců zatančím s dámou, kterou mi vybereš. Omlouvá mě to?“

„Možná.“ Pohlížela na něj přivřenýma očima. „A potom?“

„Chceš mi vybrat víc než jednu partnerku k tanci?“

„Na to tě moc dobře znám. Ačkoli bych byla ráda, kdybys tu zůstal déle, ptala jsem se, kam vyrazíš odtud?“

„Nemám tušení. Nejspíš do Covent Garden. Nebo do klubu.“ Poklepal si prstem na bradu. „Jsou ještě otevřené Vauxhallské zahrady? Uvažuju, jestli by mě ti pánové, co je koupili, nechali přejít po visutém laně. Měl jsem jen jednu sklenku vína – tak bych to měl zvládnout.“

Protočila panenky. „Měl bys být tím, co píše ty hry, víš?“

„Jaké hry?“

„Hry od tvého německého přítele, pana Jahnkeho. První se, myslím, jmenovala Dobrodružství německého gentlemana ztraceného v Londýně.“

„Tak zaprvé je to Juncker, ne Jahnke,“ opravil ji podrážděně. „A zadruhé, v titulu se nikde neříká, že hlavní postava Felix je Němec. Je to cizí gentleman, nikoli německý gentleman.“

Prohlížela si ho zblízka. „Nemyslím si, že by nějak moc vadilo, jestli je Felix Němec, nebo jen cizinec. Já chci jenom říct, že ty bys ta dobrodružství popsal napínavěji.“

Thorn se nemohl rozhodnout, jestli ho chce nalákat na udičku. Že by uhodla, že jeho německý přítel, básník Konrad Juncker, vystupuje jako autor místo Thorna? „Podle Junckera ta dobrodružství baví obecenstvo dost na to, aby z toho zbohatl. Ta první hra se s přestávkami hraje už léta a další hry mají…“ Když se Gwyn začala usmívat, zarazil se. „Prostě si myslím, že jsou dobré takové, jaké jsou.“

„Jistě, samozřejmě. Jsi loajální ke svému příteli. Osobně mám nejradši scény s lady Graspingovou a její smolařskou dcerou, lady Slybootsovou.“ Ušklíbla se. „Líbí se mi jejich eskapády. Vždycky mě rozesmějí.“

„Mě taky.“

Nechtěl ty komické postavy ve svých hrách nechat, jakmile ho přešel hněv na slečnu Norleyovou. Ale ty dvě už se staly integrální součástí jeho děl. Vickerman, ředitel divadla Parthenon, v němž byly uváděny všechny Junckerovy hry, trval na tom, aby se Graspingová a Slybootsová objevovaly v každé nové hře.

Gwyn ho stále ještě pozorovala. „Někdy lituju, že jsi – kromě máti samozřejmě – jediný člen naší rodiny, který má divadlo opravdu rád. Ale když už má teď za sebou rok povinného smutku, vezmeš ji na ty Junckerovy hry? Troufám si říct, že se jí budou moc líbit.“

„Teď ne. Mám moc práce.“ Nechtěl riskovat, že by si máti všimla určitých frází, které by mohly ukazovat na něj. Pokud ho mohl někdo odhalit, byla to matka nebo Gwyn.

„Ano, umím si představit, čím jsi tak zaměstnán.“ Gwyn prolétla zrakem plesový sál. „Když už mluvíme o tom, že nemáš čas, já bych se měla vrátit ke svým hostům. Můžeš být můj oblíbenec, ale nejsi tady jediný.“ Ukázala na něj prstem. „Nezapomeň – musíš si zatančit s dámou, kterou ti vyberu. Brzy se vrátím a představím vás.“

Potlačil povzdech. Gwyn ho dá určitě dohromady s nějakou čekankou. Neměla vůbec představu, jakým ženám dává Thorn přednost. Gwyn se mu ztratila mezi ostatními hosty, ale za okamžik přitáhla jeho pozornost jiná žena.

To přece není možné. Ale bylo. Ten obličej by poznal kdekoli.

Byla to ona.

Po všech těch letech, kdy spolu vůbec nemluvili, má slečna Olivia Norleyová – nebo jak se teď jmenuje – tu drzost, že se ukáže na plese, který pořádá jeho sestra. Nemá žádné právo tady být. Thorn uvažoval o tom, že to té ženské dá na vědomí. Těsně předtím, než odtud odejde.

Obracel se k lokaji, když vtom si všiml její společnice, ženy stejně půvabné, nikoli však tak hrozné, své nové švagrové, Greyovy manželky Beatrice, vévodkyně z Greycourtu.

Slečna Norleyová a Beatrice táhnou za jeden provaz? O co tady, k čertu, jde?

Sledoval, jak přecházejí přes sál a neustále se blíží k němu. Beatrice se sem tam zastavila s nějakým známým, a to mu dalo možnost, aby zhodnotil, jaké změny zanechal čas na slečně Norleyové.

Nebylo jich moc. Teď jí muselo být kolem sedmadvaceti, přesto měla stále mladistvý vzhled ženy, která ještě neporodila žádné děti. Světlé vlasy měla učesané téměř stejně jako před lety, ale zářivě zelené šaty objímaly její postavu láskyplněji než manžel, což byl doklad toho, jak se časy mění.

A on také. Po tehdejším setkání s ní už nehleděl na ženy stejně jako předtím. Nyní u nich hledal jejich skryté důvody k seznámení, než se jim oddal. A oddával se jim často díky tomu, že lady Norleyová rozšířila zvěst, že ho dcera odmítla kvůli jeho divokým mravům.

Ta pověst zvýšila jeho přitažlivost. Lidé, kteří ho předtím považovali za divného kvůli jeho německému vychování, ho nyní brali jako typického anglického vévodu. A jakmile mu lady Norleyová přisoudila reputaci zhýralce, usmyslel si, že by tak mohl opravdu žít.

Avšak v těchto dnech využíval výpravy do doupat neřesti hlavně k získání námětů pro své hry. Byl už příliš starý na to, aby se honil za děvkami.

Přistoupil k němu lokaj se sklenkami ratafie a on si jednu vzal. Dnes večer cítil, že potřebuje něco silnějšího k pití, a brandy s příchutí ovoce by mohlo být to pravé.

Stačil se pouze jednou napít, než se před ním objevila Beatrice se slečnou Norleyovou, jejíž oči se blýskaly ve světle lustrů. Zjevně netoužila po tomto setkání o nic víc než on. To bylo poněkud překvapující s ohledem na její sklony k uhánění mužů.

„Gwyn mi řekla, že ti mám připomenout tvůj slib, Thorne,“ obrátila se na něj Beatrice. „A proto ti chci představit svou novou známou, slečnu Olivii Norleyovou. Slečno Norleyová, toto je vévoda z Thornstocku, můj švagr.“

Představoval si jenom, že přitom trochu zbledla?

Ale nebyl si tím jistý. V každém případě jedno tajemství bylo odhaleno. Po celé té dlouhé době byla stále ještě neprovdána. Ale když na to přijde, tak on byl také dosud svobodný.

„My už jsme se setkali,“ pronesl upjatě a poklonil se jí, jak nejméně mohl. Kdyby nedal Gwyn ten nesmyslný slib, bez meškání by slečnu Norleyovou opustil.

Takhle pouze Beatrice údivem zamrkala. Zjevně ji překvapilo, že je k té ženě tak hrubý. Určitě si neuvědomovala, že slečna Norleyová není žena – je to ďábel v lidské podobě, stejně jako její nevlastní matka.

Avšak slečna Norleyová jeho chování zřetelně pochopila, protože zvedla bradu a drze pronesla: „Vy pijete ratafii, Vaše Milosti? Nemyslíte, že to není moudré vzhledem k vaší tendenci vylévat na plesech pití?“

Pohlédl na ni s přimhouřenýma očima. „A jak se má v těchto dnech lady Norleyová? Předpokládám, že se skrývá někde tady v okolí.“ Pátral pohledem po plesovém sálu. „Pořád ještě se snaží sehnat vám gentlemany s titulem?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kdo by si chtěl brát vévodu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.