Sám mezi ženami

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Aleš Vogel

Sám mezi ženami – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Poděkování

Děkuji své rodině za neskutečnou podporu.
Ženě za trpělivost, lásku a dodání odvahy jít s kůží na trh. Dceři děkuji za totéž. Mamince děkuji za obrázek na obálku, který přesně vystihuje emoce hlavního hrdiny. Děkuji nakladatelství, které dalo šanci začínajícímu spisovateli, a samozřejmě děkuji i vám, milí čtenáři, neboť skutečnost, že teď držíte ve svých rukou tuto knihu, mě neskutečně těší.

Úvod

Cože, vy čtete úvod? Klidně ho přeskočte, to dneska dělá kdekdo. Úvod je přeci jen zbytečný zdržování před tím, než skutečný příběh opravdu začne. Takže se s ním neotravujte a nalistujte si první kapitolu. O nic důležitého nepřijdete, tomu věřte.

Proč ještě furt čtete? Vždyť jsem vám to snad vysvětlil. Co si myslíte, že se tu jako dozvíte? Něco o mně? Něco o knize? Můj názor na knihu? Ten stejně není důležitý, záleží hlavně na vašem názoru, a bez přečtení prvních pár kapitol si nebudete moct žádný názor udělat, tak se nezdržujte úvodem.

Vy si prostě nedáte pokoj, co? To vás opravdu zajímá, co chlapa, který bez chyb nenapíše ani esemesku, přimělo napsat první knížku? OK, tak ale jen v krátkosti.

Důvodem byla jistá směs frustrací. Stačí?

Na takovou zvědavost opravdu nejsem zvyklej, a to pracuju jako pedagog.

Tak tedy dobrá, prozradím o něco víc.

Už jako dítě jsem si všiml jisté nevyváženosti pohlaví v mém okolí. Chodil jsem na speciální hudební základku, která byla přes celé město, což s sebou neslo dojíždění, dřívější vstávání atd. Od první třídy jsem ale neměl moc chlapeckých spolužáků. Nejvíc nás snad bylo pět kluků. Zbytek byla samozřejmě děvčata. V osmé třídě jsem přestoupil na obyčejnou základní školu a tam to bylo s procentem chlapců velmi podobné. Pak jsem šel na peďák. Asi vám nemusím říkat, jak to vypadá s počtem mužů na středním nebo vyšším peďáku. Ano, přesně tak, jako na dnešních základních školách. Po studiích jsem už ve druhé škole. V té první jsme byli dva. V té druhé jsem sám. Po přestěhování na vesnici jsem se přihlásil k ochotnickému divadlu, abych trochu zapadl mezi místní. Ano, chodily tam jen ženy. Vybírala se zrovna hra, kterou bychom mohli nastudovat, ale těch, kde je jeden chlap a jinak jen samé ženy, moc není, tak jsem začal potají psát divadelní veselohru s názvem Kohout. Divadlo miluju, už jako puberťák jsem navštěvoval dramatický kroužek, a tak mi napsání vlastní hry přišlo jako docela dobrý nápad. U psaní mě ale začalo překvapovat, jak se u toho bavím. Sledování nejrůznějších seriálů, komedií, poslouchání zábavných povídek se konečně po letech zúročilo a začala vznikat zajímavá situační komedie.

Pak ale přišel rok 2020. Divadla se uzavřela, školy se uzavřely, i náš ochotnický kroužek se musel přestat scházet. Najednou byla spousta času a pořádně nic, čím ten volný čas naplnit. Rád bych vám řekl, jak přišel ten impuls udělat z rozepsané veselohry knihu, ale já to sám přesně nevím. Prostě se to nějak stalo. A dobře, že se tak stalo. Alexandr, hlavní postava mého příběhu, by nejspíš zůstal jen v blízkém okolí naší vesnice. Takhle zamířil až do vašich rukou a vy s ním můžete prožít celý rok jeho života. Je to sice fiktivní postava, i když trochu inspirovaná mými zkušenostmi, ale věřím, že v něm najdete někoho, koho znáte. Příbuzného, kamaráda, možná i sami sebe. Je totiž spousta mužů, kteří žijí obklopeni ženami, ale nijak zvlášť si to neužívají, a nejsou to jen učitelé a tátové od samých dcer. Zoufalá snaha najít kamaráda, parťáka, chlapa ve světě žen provází celý tenhle příběh. Doufám, že vás pobaví.

Tak, a teď, už opravdu žádné zdržovaní, a šup na první kapitolu, tam už se s vámi chce někdo podělit o svůj příběh a věřte mi, že život kohouta není žádná kloaka.

1.

Můj život kohouta

Jmenuji se Alexandr a jsem kohout. Ne, nejsem opravdový kohout a ani se nejedná o nějaké to čínské znamení. Dovolte mi to vysvětlit. Ráno po zazvonění budíku políbím něco, co ještě večer bylo mou krásnou, milou a chápající manželkou, ale teď to připomíná spíš její zlé dvojče, co léta žilo někde v temných lesích. Poté dojdu probudit své dcery. Mám dvě. Té starší je šestnáct, vzorná studentka, ne už tak vzorná dcera. Znáte ty lidi, co mají neustále dobrou náladu, až vás tím přímo nakazí. V jejich společnosti se cítí každý o něco lépe, ať už má v tu chvíli sebehorší problémy. Tak moje dcera je přesným opakem. Taky kolem sebe šíří svou náladu, ale permanentně má jen dvě a ty pravidelně střídá. Znuděnou a nasranou. Já mám radši tu druhou, protože tou mě prudí jen do té doby, než se naseru já, a věřte, že to zrovna v mém případě nebývá moc dlouho. Pak se většinou uklidí do své kobky a je pokoj. Ale ta druhá, znuděná poloha je daleko horší. Tou dokáže znechutit člověku klidně i celý víkend natolik, že se už nemůže dočkat začátku pracovního týdne. Mé druhé dceři je zatím jen osm. Snažím se užívat si každý den, v kterém je stále ještě to zlatíčko, než se z ní stane ten samý démon, jakým se už stala ta starší. Představte se, že mi stále ještě říká tatínku, no není to nádhera! Ta druhá mě oslovuje nejčastěji slovem „Hm“... Je to slovo neutrální a já ani nechci vědět, jak mě nazývá v mé nepřítomnosti.

Ráno tedy pokračuje tím, že seběhnu do přízemí našeho domu a čekám. Čekám dlouho. Máme jen jednu koupelnu, což mi bylo vyčteno víckrát než cokoliv jiného, co samozřejmě padá na mou hlavu, jako třeba špatné počasí či dopravní zácpa, politické situace nevyjímaje. Čekání si zpestřuji různě, tedy od doby, kdy mi bylo vysvětleno, že hry na mobilu a sledování internetu nejsou dobře využitý čas, který mám navíc, jakožto privilegovaný člen mužské skupiny, co se nemusí ráno hodinu česat a líčit. Dám tedy vařit kávu, připravím pečivo, usmažím si pár vajec, nachystám svačiny, abych si mohl užít ten krásně hřejivý pocit u srdce, když ji pak podám své starší dceři a ona řekne: „Tatínku, děkuji ti za tuto nutričně vyváženou pochutinu, cos mi připravil. Vím, že tě to stálo čas a námahu, ale já jsem ti z celého srdce vděčná.“ No dobře, v jejím jazyce je to jen: „Hm, dík“, ale snažím se svůj mozek přesvědčit, že v duchu si říká právě to. Mohli byste namítnout, že přeci nemusím ráno čekat se snídaní na ostatní a připravovat svačiny a můžu se klidně sbalit a jít dřív do zaměstnání, ale nevíte jednu věc. Já čekat musím. Mladší dcera totiž chodí na základní školu, kde učím, takže je logické, že když jedu ráno do práce, beru s sebou i ji. Učím matematiku na druhém stupni, což má pár nevýhod. Jednou z nich je fakt, že skoro nepřijdu do kontaktu s dětmi, kterým ještě nezačala puberta. Druhá nevýhoda je, že když už někdo začne pobírat pomalu v devátém ročníku rozum a začne mi být docela i sympatický, záhy odejde na střední školu. Třetí nevýhoda se týká obecně školství a práce v něm. Můj poslední mužský kolega odešel před dvěma lety, a i přes veškeré snahy naší ředitelky se každé září ukazují nové tváře patřící pouze mladým ženám těsně po škole, jejichž ambice a elán do práce pohltí většinou první měsíc v našem ústavu. Toho kolegu jsem sice neměl moc v lásce, ale byl o pár procent lepší než náš školník podobající se zvoníkovi z Notre Dame, který svým odérem odrazuje kohokoliv, kdo by ho požádal o nějakou tu práci či nutnou údržbu. Mám takový dojem, že by už dávno dostal výpověď, kdyby se k němu dokázala přiblížit naše paní řídící, ale to nedokážu ani já, a to mám pro smrad uděláno. Zkrátka a dobře školník, který je nejdéle pracující osobou v naší škole, někdy dokonce přemýšlím o tom, zda ho nenašli při stavbě a pouze kolem něj tu budovu neobstavěli, není dobrým parťákem. Asi už pomalu začínáte chápat, proč jsem se na začátku nazval kohoutem. Nechápejte mě však špatně, tím že se připodobňuji ke kohoutovi, mám na mysli své osamocení mezi samými ženami, ne že bych je snad chtěl připodobňovat ke slepicím. Na druhou stranu, kdo z vás se už zaposlouchal do zvuků sborovny, kde spolu komunikuje třicet a více učitelek? Myslím, že kdyby je někdo nahrál a pak by chtěl po dobrovolné skupině, aby porovnala a správně zařadila zvuk té sborovny a slepičárny, měla by ta kontrolní skupina podobnou úspěšnost, jako byste dali ochutnávat lidem se zavázanýma očima Coca-Colu a Pepsi. Jistě, rozdíl tam určitě je, ale nebyli byste si stoprocentně jistí.

Odchodem ze slepičárny, tedy ze školy samozřejmě, můj úděl kohouta zdaleka nekončí. Po smrti mého otce před pěti lety se má ztrápená matka nastěhovala k nám do domu (ano vím, že mou matku jsem při popisování mé ranní rutiny nezmínil, ale ona spává do desíti, takže ráno nebývá přítomna). Kdykoliv někdo mluví o stařecké nespavosti, nezná mou matku. Naopak ti, co tvrdí, že stárnutím se dostáváme znovu do dětství, mají velkou pravdu, aspoň co se jí týče, protože počtem naspaných hodin připomíná matka spíše novorozence. Ale abych neodbočoval. Po smrti otce jsem začal velmi pociťovat, že v mém životě chybí jaksi mužský faktor. Nejsem zrovna hospodský typ, a proto jsem se rozhodl, že si párkrát v týdnu pronajmu naši školní tělocvičnu a začnu tam po večerech vyučovat sebeobranu pro dospělé. Od dětství jsem se věnoval intenzivně sportu, zvláště pak bojovým uměním, a proto jsem si myslel, že mám jasné předpoklady k úspěchu a na můj kurz se začnou sypat desítky podobně zaměřených mužů a já si pak z nich vyberu pár kamarádů a následně z užšího výběru i přítele nejlepšího. K mému zklamaní přišli dva, zbytek byly ženy, mezi nimi i dost mých kolegyň. Ti dva po pár lekcích, kdy je až s překvapivou chutí a nadšením kopalo něžné pohlaví do rozkroku, přestali chodit a já zůstal jediným trenažérem ženské nevybité agrese. Kurz vedu stále z nějaké setrvačnosti mně blízké. Obvykle totiž když něco začnu, lehko si z toho vytvořím jakýsi rituál a vykonávám ho pak bez rozmyslu dál a dál. Jako čištění zubů před spaním. Kdo z vás to dělá pravidelně, musí mi dát za pravdu, že je to činnost, nad kterou už ani nepřemýšlíte. S mým večerním kurzem sebeobrany „pro dospělé“ je to právě tak.

Večer přicházím unavený domů, ozvou se známé hlasy „Ahoj, miláčku.“ „Tatínku!“ a nechybí ani „Hm“. Pokud mám štěstí, zastihnu i matku, která se v kuchyni posilňuje před dalším spánkem.

Po informaci, že za chvíli přijde sousedka udělat mé ženě vlasy, kapituluji a odcházím do dílny, kde se už léta snažím vyrobit něco pěkného ze dřeva, protože jsem se kdysi doslechl, že práce se dřevem uklidňuje. Za nemalý peníz jsem si nakoupil plnou truhlářskou a řezbářskou výbavu a ve volném čase se tomuto koníčku věnuji. Výrobu dřevěných hoblin jsem za ta léta dovedl k dokonalosti.

2.

Seznamka

Začínám si myslet, že chyba bude patrně ve mně. Na druhou stranu v jednom kuse slýchám, že najít pořádnýho chlapa je dneska problém, tak na tom asi něco bude. Rozhodl jsem se použít matematiku a začal jsem vypočítávat pravděpodobnost toho, že se mi poštěstí. S každým dalším kritériem, jako je podobný věk, zájmy, blízkost bydliště, jsem si připadal, jak kdybych psal inzerát na seznamku, a v tom mě to trklo. Ne, nemyslete si, že jsem úplně blbej, samozřejmě moc dobře vím, co znamená v seznamkách kategorie on hledá jeho, ale já měl několik docela dobrých plánů.

Tak za prvé: Budu o své orientaci mlžit, domluvím si pár schůzek a pak vyrukuju s klasickou větou, že můžem zůstat aspoň přátelé.

Za druhé: Hned na začátku vysvětlím svou situaci a budu doufat v pochopení.

Za třetí: Napíšu do inzerátu, že nehledám vážnou známost, ale jen kamaráda.

Třetí možnost se mi zdála nejupřímnější a nejblíž pravdě. Navíc homosexuálové jsou přeci taky jen chlapi a nemusí být každý zženštilý. Pravda, moc jich neznám, ale pochybuju, že bych si vůbec nějaký zženštilosti všimnul. A měl jsem skutečně pravdu, po založení účtu v několika seznamkách jsem se dočkal několika odpovědí a žádná z nich nevykazovala sebemenší náznak ženského chování. Přišlo mi i mnoho fotek. Na pár z nich byly i tváře. Každopádně ze všech těch fotek přímo trčelo nadšení a vzrušení z toho se se mnou skutečně kamarádit. Někteří rovnou poslali i návrhy a odkazy na videa, kde bylo názorně vidět, jak bychom spolu mohli trávit volný čas. Musím přiznat, že jsem si to představoval trochu jinak a cítil jsem se až dotčený. Přitom můj inzerát jasně vystihoval, co vlastně hledám. Posuďte sami. Zněl přesně takto: „Hledám přítele, klidně i víc na společné zážitky bez bab. Jsem sportovně založený a nebojím se velkých výzev. Jsem nekuřák, ale pokud ty rád kouříš, nebudu tě nutit, abys přestával. Zn. Jsem parťák, co ti bude krýt záda.“

Vidíte? Naprosto nevinnej inzerát.

Ten den jsem pokusy, získat přítele přes seznamku, vzdal. Večer jsem pak skutečně poprvé dělal drahoty já, když se ke mně žena s něžnými slůvky na rtech přitulila. Já jsem na její občasné odmítnutí zvyklý, ale ji to evidentně rozhodilo. Uraženě vstala a s nepříliš lehkými náznaky o mém případném poměru zasedla k počítači v naší ložnici. Myšlenky na nějakou cizí ženskou se naštěstí rychle rozplynuly, po probrání našeho počítače z režimu spánku, kdy se na monitoru objevily fotografie žadatelů o mé přátelství, které jsem nějak zapomněl pozavírat. Na otázku, jestli jí to můžu nějak vysvětlit, jsem zapojil veškerou fantazii a pohotové jednání, které mě mnohdy dostává ne úplně z problému, ale aspoň z toho nejhoršího, a řekl jsem, že jedna má kolegyně, co učí výtvarku, odchází do důchodu, tak jsem ji chtěl na rozloučenou udělat koláž.

Poznámka „seš blbej“ byla rozhodně lepší, než rozvod kvůli mé tajené homosexualitě. Každopádně jsem si po tomhle fiasku ujasnil jedno. Musím si udělat jasný plán. Nedávno jsem viděl na internetu nějaké motivační video a tam jakýsi vychrtlý, poďobaný odborník na vztahy se silnými brýlemi říkal, že pokud vám o něco jde, NE, pro vás nesmí být odpověď a každé selhání vás musí posunout jen dál. Ten hoch stoprocentně umře sám, ale jeho zapálení bylo rozhodně inspirující. Ve videu se i zmínil o tom, že vytvoření jasného plánu je jedinou cestou k dosažení vašeho cíle. Takže, potřebuji plán. Incident se seznamkou bohužel nebyl můj první nefunkční pokus, o kurzu sebeobrany jsem už mluvil a bylo toho ještě víc, proto jsem se rozhodl, že si na papír napíšu na jednu stranu vše, co nefungovalo a na druhou stranu, co by mohlo, respektive co jsem ještě nezkusil, pak pojedu podle seznamu, a to by v tom byl čert, aby něco nevyšlo.

3.

Jde se na ryby

Sobota. Je někdo z vás, kdo ji nemiluje? Pochybuju. Víkend v plném proudu a do pondělka daleko. Zbožňuje ji i má matka. Už léta nepracuje, ale přesto si žádnou sobotu neodpustí poznámku, že není nad to si o víkendu pořádně pospat a poté si v pyžamu sedne ke stolu, kde už všichni obědváme. Odpoledne, pokud to jen trochu počasí dovolí, trávíme venku na zahradě. Nejen proto, abychom nerušili matku v odpoledním šlofíčku na gauči, ale i proto, že nám naše zahrada dokáže přes týden naakumulovat dostatek práce, kterou pokud necháme na další týden, budeme toho trpce litovat, protože příroda nezná slitování. Přesto občas vyrazíme i na nějaký ten výlet, ale asi je vám jasné, jaké jsou to typy výletů, když mám v autě čtyři ženy. Ani nijak natoužím po výstavách aut a těžké armádní techniky, ale aspoň něco s lehkým náznakem testosteronu, jako třeba motokáry, lukostřelba, zřícenina staré pevnosti, obvykle však jdeme na farmářské trhy, kde mi prodá borec v březnu rajčata z „jeho pozemku“ samozřejmě s pořádnou cenovou přirážkou, patrně za jeho známost s dvanácti měsíčky. Nebo musíme nutně na módní přehlídku, i když na ně kupodivu chodím už rád, protože se sázím sám se sebou, která z těch anorexií vypracovaných dívek prohraje souboj s větrákem, jenž někdy bývá na konci mola pro efekt rozevlátých šatů. Jednou jsem se zkoušel sázet i s kolemsedícími, ale nebrali mě vůbec vážně. Přitom představa, jak větrák po molu žene modelku jako kulaté křovisko z westernu, mi přijde dost napínavá. Prostě pokud vyrážíme na módní přehlídku, jsem skoro až nadšený, i když vím, že pohled na ty instantní ženy, donutí mou manželku navštívit hned po přehlídce kadeřnici, kosmetičku, pedi/manikérku a minimálně následující dva týdny nenajdu v naší lednici nic, co má víc než tři kalorie.

Abych byl ale upřímný, vyrážíme i na výšlapy, prohlídky, maratony, no prostě do obchoďáků, kde se věnuji ryze mužské kratochvíli, kterou nedokážu nazvat jinak než po myslivecku „na čekanou“. Obložen kabelkami a baťůžky sedím na jednom z mnoha míst v uličce mezi obchody, kterému říkám „dlouhý mužský koutek“. Jednou jsem chtěl využít toto místo k seznámení s jiným ubožákem, co měl v očích zoufalství a s upřeným pohledem na jeden z butiků vyhlížel ženu, která si ho odvede, a podle mě mu už bylo jedno, která to bude. Podobně jako pes uvázaný před samoobsluhou. Přiblížil jsem se k němu a řekl něco ve smyslu: „Předvánoční nákupy, co?“ Chytnul si hlavu do dlaní a se slovy „Cože, to už budou Vánoce?“ se rozplakal. Nevím, jak tam dlouho seděl, ale měl šortky, takže co já vím. Od té doby jsem už žádného z nich neoslovil.

Mrzí mě i ta nespravedlnost. Pokud totiž navrhnu nějaký plán na společně strávený čas, jsem vždy přehlasován. Můj jeden ubohý hlas nic nezmůže, dokonce i v případě, kdy při hlasování zvednu ještě ruku mé spící matky, jsem poražen třemi hlasy manželky a dcer. Na druhou stranu, pokud má nejmladší chce na výstavu pohádkových princezen, karneval či zábavní park, kde je vše určeno pouze dětem do dvanácti let, tak tam jdeme všichni. Musím se jí někdy za drobný úplatek vyptat, jak to dělá.

Jednou jsem dostal k narozeninám poukaz, kde bylo ve zkratce napsáno, že si mohu vybrat aktivitu podle sebe a má rodina pak tu aktivitu bez řečí vykoná se mnou. Manželka si patrně přečetla nějakou chytrou knížku. Řekli byste si, že se snaží, že je chápavá a hodná, ale přemýšlejte chvíli o tom. Dostal jsem k narozeninám vlastně možnost volby. Jako dárek. Rozumíte? Řekl jsem si, že se pomstím a vybral jsem činnost, u které budou trpět. Záležitost natolik mužskou, že víc už to snad ani nejde, a i když jsem tento oblíbený koníček pravých chlapů nikdy nevyzkoušel, oznámil jsem celé rodině s úsměvem, že o víkendu půjdeme rybařit. Podíval jsem se upřeně na matku a s hrůzou nahánějícím hlasem jsem dodal: „Brzy ráno.“ Všichni hlasitě zasténali, hlavně matka, a i když na poukazu bylo jasně napsáno BEZ ŘEČÍ, spustila se hodinová debata, při níž jsem máchal tím poukazem a dovolával se svých práv tak dlouho, až jsem nakonec vyhrál. Bylo to ovšem hořkosladké vítězství, neboť mi došlo, že když bylo tak těžké vyhrát s poukazem v ruce, nemám do budoucna žádnou šanci. Mimochodem, je vám asi jasné, že podobný poukaz jsem už nikdy nedostal. Každopádně jsem byl odhodlán jim ten den pořádně osladit.

Když nastal den D a mně zazvonil v pět ráno budík, vykoukl jsem z okna a s velkou radostí zjistil, že prší. Probudil jsem manželku: „Zlato, venku prší.“ Chvilku jsem počkal, aby si myslela, že kvůli nepřízni počasí rybaření odkládáme na dobu neurčitou, ale pak jsem pokračoval: „To je skvělé, slyšel jsem, že za deště se rybaří jedna báseň. Hlavně se dobře oblečte.“ Mladší dcerka neměla s brzkým vstáváním kupodivu problém, těšila se chudinka, nevěděla, co ji čeká. Ta starší se nadšení ani nesnažila předstírat. Na mé „Vstávat! Jde se na ryby,“ odpověděla pouze „H.“ ,Panečku, ta musí být solidně nasraná. Paráda´, řekl jsem si pro sebe. Matka prokázala nejvíc vynalézavosti, v noci se totiž zamkla, a i přes mé bouchání se neozývala. Neváhal jsem ani chvilku a dveře jsem vylomil a se slovy „Díky Bohu, mami, jsi v pořádku, už jsem se fakt bál,“ jsem po ní hodil pláštěnku. Rychle jsem seběhl do garáže a tam zavřel dózu s návnadou nevábné vůně, kterou jsem nechal pěkně přes noc čpět, aby ten smrad pronikl i hluboko do sedaček. Měl jsem to prostě skvěle naplánované až na jeden detail. Proč mi, do prdele, nikdo neřekl, že rybaření je taková nuda? Trpěl jsem těch pět hodin u rybníka jak zvíře. Nepomáhal mi ani ztrápený pohled mé ženy, ani otázky mladší dcerky: „Už konečně chytíš nějakou rybičku?“ Poprvé v životě jsem k ní cítil čistou nenávist. Dokonce jsem ani neměl šanci skamarádit se s ostatními rybáři, protože mi jen dokola opakovali, že chrápání mé matky jim plaší ryby. Přijel jsem domů akorát na oběd. Byly brambory a rybí filé s pohrdavým pohledem mé manželky. Odpoledne jsem chtěl nahnat nějaké plusové body a rozhodl jsem se, že konečně po měsíci složím šatní skříň k nám do ložnice, rozbalil jsem krabici a vyndal návod, otevřel ho a podíval se na první stránku, kde bylo doporučení, aby skříň sestavovali aspoň dva. Nebylo to tam napsané. Byly tam jen dva obrázky. Na jednom byl mračící se panáček, kterému na první pohled montáž moc nešla. Tento obrázek byl výstražně přeškrtnutý. Na druhém byli dva kamarádi, usmívali se, za nimi smontovaná skříň a v dolní části obrázku byl palec nahoru. Podíval jsem se znovu na ten první a všiml si, že tvář toho mračouna se mi nápadně podobá. Rozplakal jsem se.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sám mezi ženami.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.