Edna Adan Ismailová

a Wendy Holdenová

s přispěním Leea Cassanelliho

DAR ŽIVOTA

Byla první: Porodní asistentka,

která postavila nemocnici

a změnila svět

IKAR

Edna Adan Ismail, Wendy Holden

A WOMAN OF FIRSTS

Copyright © Edna Adan Ismail 2019

All rights reserved

Translation © 2021 by Wanda Dobrovská

ISBN 978-80-249-4524-8

Tuto knihu věnuji mému otci Adanu Ismailovi a všem, kdo stejně jako on zasvěcují svůj život péči o druhé ve jménu soucitu, slušnosti a člověčenství.

Podkladem pro tuto knihu se staly mé vzpomínky na události, které si mohou jiní lidé pamatovat trochu odlišně. Pokud jsem si nedokázala vybavit promluvy uvedené v přímé řeči přesně, zformulovala jsem je, jak nejlépe jsem uměla. Všechny nepřesnosti beru na sebe.

Prolog

Mogadišo, Somálsko, 1975

„Pojďte se mnou,“ vyzvala jsem náčelníka vojenské nemocnice Medina vteřinu poté, co jsem bez ohlášení vrazila do jeho kanceláře. „Pojďte se mnou zastřelit to novorozeně!“

Plukovník seděl u svého stolu v uniformě se zlatými prýmky a hvězdičkami na náramenících a se zděšeným výrazem ze sebe dostal jen: „Prosím?“

Všimla jsem si, že má na stole položenou zbraň. Chňapla jsem po ní a zamávala jsem mu s ní před nosem. „To je vaše pistole? Předpokládám, že je nabitá?“

„A-ano, Edno,“ pronesl chabě. Jeho pobočník mezitím vytáhl svou vlastní zbraň a postavil se před něho, aby ho chránil. „A-ale…“

„Mám na porodnickém oddělení předčasně narozené dítě, tak si ji vezměte, pojďte se mnou a zastřelte ho,“ opakovala jsem. „Proto snad nosíte zbraň, ne? Abyste střílel lidi!“

„Já vám nerozumím,“ bránil se. Znělo to zoufale. Doprovodil ta slova gestem rukou s dlaněmi obrácenými vzhůru.

Naklonila jsem se k němu přes stůl, podívala se mu přímo do očí a řekla mu: „Tak já vám to s vašim dovolením vysvětlím. Poslední tři dny jsem nezamhouřila oka. Starám se o předčasně narozené dítě v jediném inkubátoru, který mám k dispozici. Darovala mi ho jedna štědrá pacientka. Krmím to mrňavé miminko pipetou. Je to holčička, bojovnice, dělá co může, aby přežila, ale hladina kyslíku v inkubátoru klesá. Dvakrát jsem dnes ráno za vámi poslala ošetřovatelku, aby vás požádala o novou náplň do tlakové láhve. Před půl hodinou jsem ji dostala zpátky prázdnou se vzkazem, že máme moc velkou spotřebu kyslíku a přivádíme nemocnici do dluhů.“

Zmlkla jsem a chvíli jsem se na něho jen dívala. Seděl a kroutil se jako had. „Jestli nám do hodiny neposkytnete kyslík,“ pokračovala jsem, „to miminko, co neváží ani kilogram, ještě naposledy zoufale zalapá po dechu a mně a jeho matce nezbude než se na to bezmocně dívat. Jestli máte opravdu v úmyslu to dítě zabít, pak musím trvat na tom, abyste šel se mnou teď hned a udělal to rychle. Celý svět vám za takový odvážný čin jistě bude tleskat.“

Plukovníkova tvář se proměnila v kus ledu. Nepohnul se, neřekl ani slovo. V záchvatu zuřivosti jsem mu vytrhla zpod ruky jakési lejstro, které si četl, otočila ho lícem dolů a načmárala na jeho zadní stranu následující prohlášení: „Neobdržím-li kyslík do patnácti minut a – bez diskusí – kdykoliv později, kdy o něj požádám, já, Edna Adan Ismailová, tímto zde prohlašuji, že nadále neponesu odpovědnost za pacienty, kteří jsou v této nemocnici v mé péči.“ Připsala jsem k tomu datum, podepsala jsem se a dřív, než mi v tom někdo stihl zabránit, jsem popadla lahvičku s lepidlem, štědře jsem ho naplácala na původní lícovou stranu papíru a na odchodu z místnosti jsem papír vztekle přilepila na dveře.

Nasedla jsem do svého fiátku a pořád se ještě ve mně zlostí všechno vařilo, když jsem jela zpátky na porodnické oddělení, které bylo na druhé straně velkého nemocničního areálu. Nemocnici v Mogadišu postavili Italové, když byl můj manžel Mohamed Egal premiérem. Jako první dáma jsem se tehdy zúčastnila jejího slavnostního otevření a těšila jsem se v ní náležité přízni. Fotografie, na nichž jsem v této roli, mi stále ještě visely na stěnách. To ovšem v roce 1972 skončilo a od té doby jsem tam byla už jen zaměstnaná – jako vedoucí porodnického oddělení až do toho osudného dne, kdy přede mnou kvůli tomu předčasně narozenému dítěti vyvstala reálná hrozba vyhazovu.

V tu chvíli jsem se příliš nestarala, jaké moje jednání může mít následky. Byla jsem na pokraji svých sil a nezbývala mi energie, abych si s něčím takovým ještě lámala hlavu. Vyklidím svůj stůl a vypadnu. Koneckonců, co víc mi ještě může režim udělat? Už mi zabavili dům a všechen můj majetek, zničili mi manželství. Věznili, mučili a vyslýchali mě i mého manžela, dokonce zastřelili i mého milovaného geparda. Jediné, na čem mi ještě záleželo, byla ta tři dny stará holčička, která v inkubátoru bojovala o život.

Vrátila jsem se na oddělení, kde čekala matka té holčičky plná úzkosti, jak jsem pochodila. S rukama sepjatýma v úpěnlivé prosbě se mě zeptala: „Dají vám ten kyslík?“

Pokrčila jsem rameny. „Mám-li být upřímná, nevím. Raději přichystáme všechno pro to, abychom mohli vaše miminko převézt do Martinovy nemocnice. Čistě jen pro všechny případy. Tamní lékaři vaši dcerku zemřít nenechají.“

Nestihli jsme ani odpojit přístroj a zabalit miminko s přenosnou kyslíkovou maskou do deky, když se tam objevil jakýsi udýchaný voják a nesl láhev s kyslíkem, o kterou jsem žádala. „Posílá mě pan plukovník,“ řekl, postavil těžkou bombu na zem a otíral si pot z čela.

„To je dost,“ štěkla jsem a ukázala jsem mu, kam ji má odkoulet, abych ji mohla připojit k přístroji. „Klidně mu ode mě vyřiďte, že si propříště nepřeju, aby mi ještě někdy nějakou podobnou žádost odmítl. Už víckrát ne, rozumíte? Ten kyslík není pro mě, je pro nemocné miminko, a já si nepřeju, abych o něj musela vždycky svádět takovéhle zápasy.“

Voják slíbil, že můj vzkaz vyřídí, ale neměl se k odchodu a rozpačitě přešlapoval na místě.

„Ano?“

„Pan plukovník chtěl, abych vám řekl ještě něco,“ dodal a vypadal, že by se nejraději propadl do země. „Chce, abyste mu slíbila, že příště si na to nebudete brát lepidlo.“

Odvrátila jsem se, aby neviděl, že mi to vyvolalo na tváři úsměv, přikývla jsem a gestem ruky jsem ho propustila.

Erigavo, Britské Somálsko, 1950

Moje ošetřovatelská dráha ve skutečnosti začala o pětadvacet let dříve, v Roce rudého prachu, takzvaném Siigacase. Dubnové období dešťů se v naší části Afriky opět nedostavilo a pouštní větry vysoušely zemi na jemný narezlý písek, který dusil a dráždil ke kašli. Pravidelné období sucha neboli jiilaal přicházelo každý rok v prosinci a trvalo do března. Všechno bylo vyprahlé a měli jsme žízeň, ale museli jsme to přetrpět – byli jsme na to zvyklí. Avšak toto bylo nejhorší období sucha za celé roky. Uhynulo během něho víc než sedmdesát procent hospodářských zvířat a naši nomádští krajané byli na mizině a strádali hlady.

Na podzim toho roku mi mělo být třináct, ale už v tak útlém věku jsem z vlastní zkušenosti poznala, jaký vliv má hladomor a podvýživa na lidské tělo. Byla jsem nejstarší dcera Adana Ismaila – nejvýznamnějšího somálského lékaře v zemi považovaného za „zakladatele zdravotnictví“. Pracoval v té době v nemocnici se čtyřiceti lůžky v Erigavu. Trávil tam celé dny od rána do večera, léčil nemocné a pokoušel se zachránit život každému, komu se dalo. V tom dlouhém horkém létě jsem s ním chodila do nemocnice každý den, trávila jsem hodiny po jeho boku, doprovázela jsem ho při vizitách a se zájmem si od něho nechávala vysvětlovat, jak podávat stravu zesláblému dítěti nebo jak zjistit, že infuze dokapala a je třeba nádobku s roztokem vyměnit. Stříhala jsem obvazy ze starých prostěradel, vymývala injekční stříkačky a sterilizovala nástroje ztupené stářím. Erigavo bylo sice hlavním městem kraje Sanaag a součástí protektorátu Britské Somálsko, ale bylo – jak táta říkával – „moc daleko od kotlíku“, což se projevovalo v tom, že zásobování, jehož organizaci měly na starosti úředníci v Hargeyse, značně vázlo a stejně limitovaná byla i podpora příslušných úřadů.

Otec zodpovídal za veškerou zdravotní péči v kraji. Znamenalo to, že ve svém vyřazeném ambulantním voze Bedford, který předtím sloužil britské armádě, často sám vyjížděl z města a podnikal dlouhé výpravy do odlehlých uprchlických táborů, kde léčil churavé členy chudých rodin. Za jeho nepřítomnosti musela nemocnice nadále fungovat a jemu nezbývalo než svěřit její chod do rukou převážně negramotného pomocného personálu, z něhož nějakou odbornou kvalifikaci mělo jen pár lidí. Otec měl o své pacienty starost a obvykle mě požádal, abych na ně dávala pozor, než se vrátí. Byla jsem pořád ještě dítě, ale jeho nemocnice pro mne vždycky byly tím, čím bylo pro jiné děti dětské hřiště, a dobře jsem se v nich vyznala. Kdykoliv někam jel, nechal mi stručné pokyny, abych věděla, co mám dělat a abych na nic nezapomněla. „Zítra se má tomu a tomu pacientovi vyndat katétr, dohlédni na to, Šukrí,“ řekl mi třeba, přičemž mě oslovil jménem, jímž mi říkal jen on. Nebo mi připomněl: „Té matce po porodu je potřeba v pondělí vyndat stehy… a nezapomeňte vyměnit obvazy tomu dítěti s popáleninami na třetím oddělení.“

Otec byl pro všechny „Adan Dhakhtar“ – Pan Doktor Adan. Vzdělání získal ještě před druhou světovou válkou, Britové mu umožnili studium v Adenské kolonii a potom později ještě i v Anglii a dotáhl to na asistenta. Doufal, že bude moci vystudovat medicínu, ale lidé jako on neměli šanci dosáhnout na lékařský titul, protože by to trvalo velmi dlouho a britské daňové poplatníky by to stálo příliš mnoho peněz. Místo toho ho poslali zpátky do jeho vlasti a předpokládali, že se ujme svých povinností jako plnohodnotný lékař (za zlomek platu) na každém z řady míst po celé zemi, kde ho vždycky nechali pracovat pouhé dva roky a poté ho přeložili zase někam jinam, kde nalezl nový dočasný domov a nastoupil do nové nemocnice a dostal na starost nové pacienty. V každém novém městě se od něho čekalo, že bude svou práci vykonávat sedm dnů v týdnu a povede celé nemocniční zařízení ve funkci takzvaného „compoundera“.

Jako doktor byl táta všestranný a lidé si ho vážili daleko víc než kteréhokoliv z britských lékařů. Věnoval se každému nemocnému, s nímž se potkal – bez ohledu na to, jak byl jeho pacient chudý, špinavý, jak smrděl nebo v jak špatném byl stavu –, a s každým jednal důstojně a s respektem. Vzpomínám si, že mě jednou pověřil, abych přidržovala misku pod bradou jakémusi starému muži s jestřábími rysy, který měl infekční absces v čelisti. Pacient byl sešlý věkem a zanedbaný, a když mu otec vypouštěl hnis z rány, muselo na mně být vidět, jak se štítím, protože jakmile ránu tomu starému muži vyčistil a poslal ho domů, zavřel táta dveře a otočil se ke mně.

„Takové znechucené grimasy už nikdy před žádným mým pacientem dělat nebudeš!“ řekl a z očí mu sršely blesky. „Jestli nedokážeš projevovat lidem respekt, nemáš tady v nemocnici co dělat.“ Vzala jsem si jeho pokárání k srdci a provází mne po celý můj život. Byla to moje první důležitá lekce v oboru ošetřovatelství. A právě tenkrát jsem se zamilovala do medicíny. Ten starý špinavý nomád byl pro Pana Doktora Adana vzácnější než já, jeho prvorozené dítě. Dodnes mám-li co do činění s něčím, co mi smrdí nebo je to odporné nebo to mokvá, vědomě se do toho vrhnu oběma rukama. Uplatňuji tuto metodu i na své studentky: ošetřovatelka se nesmí štítit žádné práce a musí s každým jednat s tímtéž respektem a věnovat mu stejnou péči jako komukoliv jinému.

Můj otec pracoval sedm dní v týdnů, tři sta šedesát pět dní v roce a imperativem, který prostupoval jeho práci v každé minutě, byla láska. Adan Ismail byl můj hrdina. Pořád jím je. Nikdy nebudu schopna takového soucitu s lidmi jako on. Nikdy nebudu schopna chovat se k lidem s takovou laskavostí a tak štědře jim poskytovat svůj čas, své emoce a svou přízeň. Můj otec byl nesmírně vzácný člověk. Den co den byl nucen čelit překážkám v podobě chronického nedostatku financí i vybavení, mnohdy to končívalo tím, že platil ze svého. A přesto si každý den oblékl svůj plášť a šel do práce s úsměvem na tváři. Má matka mu říkávala „muž s děravýma rukama“, protože peníze, obvykle vynaložené na jeho nemocnici nebo na jeho pacienty, mu těma rukama jako by propadávaly. Denně říkal: „Potřeboval bych víc léků.“ Nebo: „Škoda, že nemám lepší sterilizátor.“ Milerád by tohle všechno zakoupil sám, jenže v našem zapomenutém koutě Afriky nebyly takové věci snadno k mání, takže po mně ustavičně chtěl, abych mu vyvařovala nůžky nebo nějaké jiné nástroje, protože jich neměl dost nebo byly velmi pochybné kvality. „Ne, tyhle ne,“ řekl třeba. Zdvořile. „S těmi se nedá pořádně stříhat. Podej mi ty druhé.“ Jak ráda bych mu koupila celou sadu ostrých nůžek, krabici lesklých nových skalpelů nebo pořádné porodnické kleště!

Denně jsem měla možnost sledovat, jak všechny tyto výzvy zvládá, a právě to se stalo tím úrodným semínkem, které mi vzklíčilo v hlavě: dočista fantasmagorická myšlenka pro kteroukoliv mladou dívku, obzvláště však pro takovou, která vyrůstala v rozvojové zemi. Už nevím, kdy přesně jsem se rozhodla, že mu jednou postavím nemocnici, ale vím, že jsem měla naprosto jasnou představu o tom, jak to v ní bude fungovat. Zvenku jsem si ji představovala jako velikou bílou budovu, ale nikdy jsem si nepořídila žádné její náčrty, nikdy jsem nic ze svých představ nerozkreslila na papír. Můj sen se týkal spíš toho, že tam bude všechno tak, jak má být – dokonalé nové zdravotnické zařízení, v němž bude můj otec moci s oprávněnou pýchou pracovat. V mých představách tam bylo veškeré vybavení, nástroje a školený personál, jak to otec potřeboval. Bylo to místo, které mu bude poskytovat zadostiučinění. A po jeho boku mu budu s radostí pracovat i já.

Tenkrát, v padesátých letech, nebylo mé fantazírování ničím víc nežli prostinkou touhou malého dítěte potěšit svého milovaného tatínka. V muslimské zemi, kde se dívkám nepovoloval přístup ke vzdělání, to bylo něco zcela mimo realitu. Pokud jste byli děvče a měli jste nějaké intelektuální ambice nebo – nedej bože – jste se je dokonce i snažili prosadit, měli jste smůlu. Žádná forma vzdělání pro vás nepřipadala v úvahu. Nebylo to ostatně ani na pořadu dne vzhledem k tomu, že od každé somálské ženy se především čekalo, že bude řádnou manželkou a matkou, dbalou zastaralých tradic místní kultury, jejichž součástí byly často i velmi bolestivé praktiky. Táta mě k ničemu takovému nikdy nevedl. Byla jsem jeho zbožňovaná Šukrí, jeho prvorozené dítě, jedno ze tří, které přežily z pěti. Říkal o mně, že jsem „miláčkem“, a od malička mě vedl k tomu, abych se naučila číst anglicky. Byl odhodlaný udělat všechno pro to, aby se mi dostalo stejných příležitostí, jaké měl jako dítě on sám, a nakonec mi zajistil možnost chodit do školy ve Francouzském Somálsku. Stejně jako já i on si představoval, že budu jednou moci vystudovat zdravotnickou školu, stanu se ošetřovatelkou a budu mu pomáhat poskytovat lidem, které miloval, takovou zdravotní péči, jakou si jim poskytovat přál. Můj otec chtěl, abych ze sebe vydala to nejlepší, co v sobě mám.

Kdybych mu měla takové přání splnit, jaký lepší dar bych mu mohla dát než nemocnici? Jeho vlastní nemocnici! Neměla jsem zdání, jak bych toho mohla dosáhnout. Neměla jsem tušení, kolik peněz by bylo zapotřebí na to, abych to uskutečnila. Nikdo z nás nevěděl, že zanedlouho naši zemi rozvrátí politické nepokoje a občanská válka. Nikdo by si nedokázal předem představit strasti, jaké se na nás měly nahrnout. Bylo mi dvanáct let a věděla jsem jen to, že si jednou budou moci jméno mého otce přečíst všichni na velké bílé budově nemocnice postavené na jeho počest. Svůj plán jsem dokonce tajila i před ním. Ale ten mladický nápad, který jsem nosila v hlavě, měl naprosto zřetelné kontury, byl jasný a konkrétní. Usídlil se mi v podvědomí jako stepní běžec, rostlina, kterou žene vítr a zachytí se někde v trní, a zůstal mi tam dalších více než padesát let, než jsem konečně měla dost času a prostředků, abych pro jeho realizaci mohla něco udělat. Toto je příběh o tom, jak jsem svůj sen uskutečnila navzdory všemu, co se mu stavělo do cesty.

KAPITOLA 1

Hargeysa, protektorát Britské Somálsko, 1937

Sedm dní poté, co jsem 8. září 1937 v devět hodin večer přišla po dlouhém a obtížném porodu na svět, mi můj otec dal jméno „Šukrí“, to znamená „díky“. Bylo to proto, že moje matka nemohla po dva předchozí roky přijít do jiného stavu, a když konečně otěhotněla a donosila dítě, považovali to všichni za učiněný zázrak.

Přesné údaje o svém narození vím jen díky tomu, že jsem se na rozdíl od většiny Somálců narodila v nemocnici v Hargeyse. Údaje o narození jsme neevidovali tak, jak se to dělalo na Západě, protože jsme tenkrát neměli psaný jazyk, číst umělo jen velmi málo lidí a nikdo ani nevěděl, co to je kalendář. Mnoho mých vrstevníků nezná přesné datum svého narození a říkají prostě třeba „v čase velkých záplav“ nebo „měsíc před tím dlouhým obdobím sucha“. Věk se počítal podle období dešťů, která jsou dvě za rok, takže o dítěti, které zažilo dvě období dešťů, se mluvilo jako o dvouletém, třebaže mu ve skutečnosti byl teprve jeden rok.

Byla jsem velké, zdravé dítě, přestože mám dvě jizvy na hlavě od kleští anglického porodníka, který mě přiváděl na svět. Možná že se zázrak mého přežití v zemi, kde je dětská úmrtnost stále ještě čtvrtá nejvyšší na světě, promítl i do toho, že jsem byla paličatá už jako malá a urputnost jsem si přenesla i do dospělosti – spousta lidí o tom ví své. Vzhledem k tomu, že v Somálsku zemře čtyřiadevadesát novorozenců z tisíce při porodu nebo krátce po něm (zatímco ve Velké Británii nebo ve Spojených státech čtyři až pět), je tu zvykem čekat s přidělením jména týden po porodu z obavy, aby si rodiče nestihli vytvořit k nově narozenému dítěti příliš silné emocionální pouto.

Dne 15. září uspořádali mí rodiče slavnost, na níž jsem měla dostat jméno, a moje matka, Somálka vychovaná v katolické víře, mi dala jméno Edna na počest jakési své řecké kamarádky, která si přála, abych se v případě, že budu holčička, jmenovala po ní. Táta to jméno považoval za přezdívku a nikdy mi tak neřekl. Pro něho jsem byla Šukrí. Mým příchodem na svět se prolomilo něco, čeho se moje matka bála jako kletby, která nad ní visí od té doby, co se před dvěma roky provdala za mého otce. Lidé, kteří měli rádi mého otce, a nebylo jich málo, mu ten sňatek rozmlouvali. Doporučovali mu, ať si raději najde muslimku. Že mu maminka potom ještě dlouho neporodila dítě, je v jejich náhledu jen posilovalo, protože v naší kultuře je normální, že manželka okamžitě otěhotní. Pokud se tak nestane, bývá za tím obvykle „uhranutí“ nebo působení nějaké jiné zlé síly a je zapotřebí modlit se k Alláhovi, takže když maminka nakonec přišla do jiného stavu se mnou, mělo se za to, že uhranutí bylo zažehnáno.

Můj otec měřil přes metr osmdesát, byl charismatický, velkorysý, hovořil plynně několika jazyky a byl to nejlepší lékař, jakého jsem kdy poznala. Měl mimořádný dar jednat s lidmi. Šířit zdravotnickou osvětu mezi lidi považoval nejen za svou povinnost, ale činilo mu to potěšení a vkládal srdce i duši do poučování každého, kdo mu přišel do cesty. Jedním z jeho oblíbených výroků bylo: „Nedokážeš-li něco dělat celým svým srdcem, nikdy se to nenaučíš dělat svýma rukama.“

Jeho otec se jmenoval Ismail Guleed a v Somálsku platil za legendární postavu. Byl to úspěšný šedovlasý obchodník, pocházel ze vznešeného klanu Isaaq, což byli nomádští bojovníci a chovatelé velbloudů, a byl známý jako Ismail Gaado Cadde, to znamená Bílá Hruď. Říkalo se mu tak podle světlých chlupů na hrudi, které mu byly vidět ve výstřihu tuniky.

V mé zemi se bohatství poměřuje podle velbloudů – velbloudice a její mládě může stát až tisíc liber (třicet tisíc korun) dnešní měny – a můj dědeček jich prodával na export velká stáda. Nebyl na nikom závislý a byl tak neskutečně bohatý, že si pronajímal tradiční plachetnice dau,na nichž převážel zboží určené pro Etiopii a na základě výhodné smlouvy také dodával hospodářská zvířata, palivové dříví a ghí britské posádce v Adenské kolonii, šedesát kilometrů přes Adenský záliv – bránu do Rudého moře.

Dědeček Ismail přirozeně očekával, že jeho dva synové – můj strýc Mohamed a můj otec Adan, který se narodil v roce 1906 – mu budou v jeho obchodním podnikání pomáhat. Jeho manželka se jmenovala Baada, a jakmile jejich synové dosáhli školního věku, přestěhovala se rodina do Adenu, aby je mohli posílat ke sv. Josefovi neboli do křesťanské – katolické – misijní školy, což bylo jediné místo v celé oblasti, kde se mohli učit číst a psát anglicky. Sotva mohl v té době vědět, že můj strýc Mohamed naskočí v šestnácti letech na loď vyplouvající do Indického oceánu a zbytek života stráví ve službách obchodního námořnictva, zatímco můj otec se rozhodne pro medicínu. Dědeček bohužel zemřel krátce po své šedesátce, takže jsem ho nikdy nepoznala. Můj otec se po jeho smrti po nějakou dobu snažil vést rodinný podnik dál, ale při svých lékařských závazcích to pro něho bylo jen obtížně zvladatelné.

Převelice jsem si přála zeptat se táty, co ho k rozhodnutí studovat medicínu přivedlo, protože pro něho to bylo vpravdě povolání a zasvětil tomu celý svůj život. Třeba ho k tomu inspirovala nějaká mimořádná událost, nějaké neštěstí. Pokud je mi známo, nikdy nebyl nemocný, ale hrál fotbal a hokej a utržil při tom mnoho ran, po nichž mu zůstaly jizvy na nohou, takže možná první seznámení se zázrakem medicíny proběhlo právě takto.

V mých nejstarších vzpomínkách z dětství vidím tváře svých babiček, prchavé obrazy jejich rozzářených úsměvů. Tyto ženy na mě měly v rámci mé nejužší rodiny patrně ten největší vliv, přestože v našem široce rozvětveném klanu měli tradičně hlavní slovo muži. Mé dětství uplývalo tak jako dětství každé jiné somálské dívenky, více méně aniž se v něm cokoliv mimořádného dělo s výjimkou dne, kdy jsem jako miminko zmizela. Usnula jsem, maminka mě nechala ve své posteli obloženou ze všech stran polštáři, abych nespadla, a šla do venkovní kuchyně vzadu za naším domem připravovat oběd – nejspíš chlebové placky sabaayads trochou zeleniny na karí nebo s fazolemi a rýží. Bydleli jsme v přízemním rodinném domku se dvěma ložnicemi a obývákem, který sloužil zároveň jako jídelna. Neměli jsme splachovací záchod, pouze zastíněnou latrínu na dvoře, a moje matka s naší kuchařkou a služkou ohřívaly vodu na hořících polenech naskládaných na kameny a vařily maso na vařiči na dřevěné uhlí vyrobeném z barelu na naftu.

Po chvilce mě matka šla zkontrolovat, ale já jsem tam nebyla a polštáře byly netknuté. Pochopitelně ji to zarazilo a myslela si, že se patrně můj otec vrátil během své polední přestávky z nemocnice domů a vynesl mě ven. Pak nás ale nenašla ani na dvoře, a tak usoudila, že si mě vzal s sebou do nemocnice a zapomněl jí to říct. V zemi, kde pravidelně propukaly epidemie neštovic a jiných nakažlivých nemocí, měla matka smrtelnou hrůzu z představy, že by se mělo zdravé dítě dostat někam, kde jsou samí nemocní, rozběhla se tedy – rozzuřená – do nemocnice, tam ovšem zastihla tátu samotného. I on byl celý pryč pro změnu z toho, že ji tam vidí, protože s výjimkou naléhavých případů za ním do nemocnice nikdy nechodila. Maminka se okamžitě dala do bědování, určitě mě někdo ukradl! Společně běželi zpátky domů a tam spolu se sloužícími, našimi sousedy a nakonec s policisty horečně všechno prohledávali a pátrali po mně a po stopách mého „únosce“. Vprostřed toho pozdvižení nikoho nenapadlo podívat se pod stůl v naší jídelně, k němuž jsem se skulila a skryta ubrusem jsem tam nerušeně spala dál. Jakmile mě objevili, moje matka už nikdy nedokázala skousnout trapnost té situace a táta mi často říkával, že můžu být ráda, že mě pak nezačala přivazovat k posteli řetězem.

Byly mi pouhé dva roky, když Itálie v červnu 1940 vyhlásila válku Spojencům a v srpnu napadla Britské Somálsko a Etiopii. Nemám žádné vzpomínky na události druhé světové války nebo na jejich dopad na naši rodinu. Nevybavuji si ani nic z toho, co se stalo předtím, než další dítě mé matky, má nepojmenovaná sestřička, zemřelo pouhých pár minut po narození, po dalším děsném porodu vysokými kleštěmi. Maminka byla zesláblá a stále se ještě z té rodinné tragédie vzpamatovávala, když Britové nařídili evakuaci všech vdaných žen a dětí státních zaměstnanců do jedné malé rybářské vesničky v Adenském zálivu. Tam jsme se měly nalodit na britský křižník, aby nás dopravil do Adenu.

Dohledu nad vším se ujala moje babička Clara, matka mé matky. Vzhledem k tomu, že si s sebou mohly vzít jen minimum zavazadel, nastrkala peníze v hotovosti, šperky a rodinné cennosti do tašky, kterou si uvázala k pasu. V té rybářské vesničce nás umístili odděleně do chýší, kde jsme měly čekat na signál, že pod rouškou noci připlula ta válečná loď. Moje matka, babička a já jsme se klepaly zimou v jedné takové chýši spolu s několika dalšími lidmi a najednou dovnitř vpadla tlupa zlodějů, hrozili nám noži a požadovali po nás naše cennosti. Clara pohotově sfoukla knot petrolejové lampy a chýše se ponořila do tmy. Ženy začaly ječet, čímž zburcovaly obyvatele vesničky, kteří přiběhli zrovna, když lupiči uprchli. Mnoho žen pak prohlašovalo, že nebýt mé babičky, přišly by o všechno, co měly.

Když nás v Adenu vysadili, vedení se opět ujala Clara. Prodala naše věci a podařilo se jí sehnat pro nás pohodlný podnájem. Ani ona, ani má matka neměly tušení, co se stalo s mým otcem a dědečkem, kteří zůstali v Somálsku a pracovali pro Spojence. Až po mnoha měsících jsme se dozvěděli, že Italové je zajali a uvěznili a že se tísní v kobkách provizorního zajateckého tábora v Hargeyse. Později mi táta vyprávěl, co všechno tam zažili, a říkal, že s nimi zacházeli špatně, dávali jim minimum jídla i vody a neměli tam žádné hygienické zázemí. V cele měli vedro, byli tam natlačení na sebe a nebylo kam si sednout. „Pokud by ti někdy hrozilo, že se dostaneš do vězení, nezapomeň si s sebou vzít klobouk, Šukrí,“ radil mi. „Když jsme se potřebovali vymočit, stoupli jsme si jeden druhému na záda a močili jsme z okna, ale jedinou nádobou, kterou jsme měli pro velkou potřebu, byl klobouk jednoho spoluvězně!“

Navzdory opakovaným náletům, při nichž stíhačky RAF shodily na Somálsko více než šedesát tun bomb, dobyli Italové 5. srpna 1940 Hargeysu. Zbytek země obsadili dva týdny poté, osmatřicet spojeneckých vojáků padlo a více než dvě stě bylo zraněných. Uplynulo dalších několik měsíců, než začátkem roku 1941 zahájili Spojenci odvetnou operaci. Hargeysa byla osvobozena – a s ní i můj otec a dědeček – a ve svých vojenských operacích pokračoval i slavný Somálský velbloudí sbor (jednotka složená z místních odvedenců podléhající vedení britské armády, pozn. překl.). Italové byli vyhnáni a my jsme měli volnou cestu domů.

Doma moji rodiče zjistili, že náš obecní dům sice stále ještě stojí, je v něm ale všechno vzhůru nohama a že ti, kdo ho vyrabovali, způsobili větší škody než ostřelovači. Zčásti zničená byla i nemocnice v Hargeyse, kterou postavili během druhé světové války britští vojáci a zpočátku sestávala převážně ze stanů, takže táta bydlel na ubytovně a matka mezitím uváděla náš dům do takového stavu, aby byl znovu obyvatelný. Mnoho přátel a příbuzných zahynulo nebo utržili různá zranění a to jediné, co nám do života vneslo světlo, bylo narození mého bratra. Farah se narodil předčasně, koncem roku 1941, byl o víc než čtyři roky mladší než já a stal se mým potěšením a pýchou celé naší rodiny.

Přežili jsme Italy a mé první jasné vzpomínky se vztahují k Berbeře, hlavnímu městu na pobřeží, kde jsme žili do mých šesti let a kde nad vším převládala ostrá vůně oceánu. Ústřední postavou v těchto vzpomínkách je muž, jemuž se tam říkalo „Mohammed Hindi“ neboli Ind Mohammed. Provozoval dukaan čili koloniál na rohu nedaleko od místa, kde jsme bydleli, a prodával tam všechny možné potraviny.

Protože v Somálsku není zvykem, aby ženy chodily z domu, obstarával většinu nákupů táta a často mě brával s sebou, aby mi udělal radost. Sotva mě Mohammed spatřil, usmál se od ucha k uchu a zahalekal: „Ó! Něco dobrého pro dcerušku Pana Doktora!“ Načež mi dal z pultu přecpaného sladkostmi sušenku s pudinkovou náplní. Nikdy předtím ani potom jsem nejedla nic tak výtečného, třebaže jsem si tyhle sušenky kupovala v každé zemi, kterou jsem navštívila; dodnes se pídím po božské chuti právě těchto starodávných britských sušenek. Mým dalším velkým potěšením v tom rohovém obchodě bylo, že zatímco táta nakupoval týdenní zásoby cukru, rýže, mouky, hovězích konzerv, plechovek s fazolemi, másla a marmelády, já jsem směla míchat zmrzlinu. Mohammed vyráběl zmrzlinu v obrovské díži naplněné kusy ledu, přidal vejce, mléko, cukr a kardamom a muselo se to stloukat jako za starých časů. Když jsem měla štěstí, nechal mě díži vylízat.

Ten dřevěný obchod s vysokou střechou z vlnitého plechu a sušenými potravinami nakupenými až po nosné trámy si vybavuji naprosto jasně. Bylo to v té části města, kde bydleli Evropané, takže majitel obchodu byl prozíravý, a aby uspokojil nároky svých zákazníků, objednával zboží z ciziny. Pokud jde o mě, připadalo mi, že se u něho dá koupit všechno na světě a že to tam má naskládané jen tak halabala, ale on ve skutečnosti věděl naprosto přesně, kam pro co sáhnout. Měla jsem toho laskavého, usměvavého Inda nesmírně ráda a moc ráda jsem se nechávala rozmazlovat, k velké nelibosti mé matky Marian. Myslím, že jsem pro ni byla celý život jedním velkým zklamáním. Ode dne, kdy jsem se skutálela pod ten jídelní stůl, až po má pozdější, mnohem kontroverznější léta jsem v jejích očích byla prostě potížistka. Od samého počátku jsem se projevovala jako vzdorovité dítě, visela jsem na svém otci a byla jsem miláčkem obou babiček. Moje hooyo, matka, předpokládala, že se budu držet doma a dělat domácí práce jako třeba loupat brambory, krájet cibuli nebo pomáhat při velkém prádle. Já jsem takové činnosti nesnášela a radši jsem běhala bosa venku a hrála si s mými domácími mazlíčky, stopovala divoká zvířata, lezla na stromy nebo se prala s kluky ze sousedství. Jediná práce, kterou jsem dělala ráda, bylo nabírání vody do prázdných barelů, s nimiž chodil náš sluha ke studni u řeky. Chodil tam dvakrát denně a já jsem ho doprovázela. Vždycky, když se musel zastavit a chvilku si v tom horku odpočinout, protože valil plný sud nahoru do kopce, kde jsme měli cisternu, musela jsem barel podložit velkým kamenem, aby se neskutálel zase dolů. Měla jsem pocit, že to je důležitá, užitečná práce, a bavilo mě to.

Jednou jsem v naší domácí nádrži na vodu našla hada a celé věky jsem se snažila dostat ho s pomocí klacku ven, ale moje matka mi za to krutě vyčinila. Co kdyby mě ten had uštknul? Maminka trvala na tom, že musím být vychovávána jako každá somálská dívka k tomu, co se pro ženu sluší a patří. Kupovala mi krásné šaty, které jsem vždycky velmi rychle zničila, a dělala všechno pro to, aby zkrotila mé husté kudrnaté vlasy, rozčesávala mi je hřebenem s dlouhými širokými zuby, až jsem křičela, jak mě to tahalo, nebo se mi je pokoušela zaplétat do copů, které se zase rychle rozplétaly. Kdykoliv jsem musela zůstat s ní v domě, vykazovala jsem tak mizivou způsobilost k šití nebo vaření, že mě vbrzku těch povinností raději zase zprostila. Uraženě jsem si pak sedla na verandu, koukala jsem před sebe a odpočítávala jsem plynoucí čas podle azánu, tradičního svolávání k modlitbě za svítání, v poledne, uprostřed odpoledne, za soumraku a v noci. Když jsem se kousala nudou, prohlížela jsem si drahocenné anglické knihy mých rodičů a říkala jsem si, copak asi ty podivné znaky znamenají, načež jsem se dočkala akorát toho, že jsem dostala vynadáno, abych na ně svými špinavými prsty nesahala a že si je nemám co prohlížet, když stejně nejsem nic než „negramotná žába“.

Nejvíc se mi líbilo, když se táta večer vrátil z práce domů, sedl si s námi k jídlu za svitu petrolejové lampy a obrovské můry hlasitě narážely do sítí proti hmyzu. Za chladných nocí nařídil zažehnout oheň v kamnech a pálit kadidlo. Po domě se vždycky rozlila nebeská vůně, která má údajně spirituálně léčivé účinky a zahání zlé duchy. Táta měl bohužel tolik práce, že se zdálo, že nikdy nemá čas zdržet se déle, a jakmile se vyskytlo něco jen sebeméně naléhavého, po letmém objetí a polibku hned zase pospíchal zpátky do nemocnice. Byl to až neuvěřitelně citlivý člověk, což bylo neobvyklé ve společnosti, kde se nepředpokládá, že muži budou dávat najevo své city, a pokud se někdo před druhými takto projeví, považuje se to za známku slabosti. Mou matku otec nesmírně miloval a hodně si toho od ní zkusil. Byla mladší ze dvou sester vychovávaných v Adenu somálskými rodiči, kteří patřili do malé katolické komunity, byla dost rozmazlená, v mnoha ohledech angličtější než sama královna, a měla setrvalý pocit, že mohla v životě dopadnout o poznání lépe. Její sestra Cecilia se provdala za úspěšného obchodníka z Francouzského Somálska a oba se tam přestěhovali a založili tam rodinu. Moje matka se tím, že si vzala muslima a zůstala v Somálsku, odsoudila k životu, v němž se od ní nepožadovalo nic důležitého, čím by si mohla naplnit své dny. Vím, že mého otce velmi milovala a určitě nebylo snadné být manželkou workoholika, který se co dva roky stěhuje z města do města, ale často podléhala depresím a nikdy si nepřestala stěžovat.

Že jsou kluci jiní než holky, mi začalo docházet, už když jsem byla hodně malá. Chci tím říct, že holčičky si hrály, pokud vůbec, v malých skupinkách buď u některé doma, nebo na zadních dvorcích až asi do osmi let a ty starší pak se venku už skoro vůbec neukazovaly. Čekalo se od nich, že se budou držet doma a cvičit se na to, aby z nich jednou byly řádné manželky. To ovšem nebylo nic pro mě, takže mi nezbývalo než hrát si sama až do doby, kdy můj otec zavěsil na zadním dvorku prkýnko připevněné k dlouhému provazu, jedinou houpačku široko daleko, která pro místní kluky fungovala jako magnet. Byly to všechno děti státních zaměstnanců, skamarádili jsme se a bavilo mě lítat s nimi po okolí. Jedním z nich byl Hassan Abdillahi Walanwal Kayd, byl asi o dva nebo tři roky starší než já, vyšší a hezčí než ostatní kluci a patřil k těm, jimž jsem se stůj co stůj chtěla vyrovnat. Sotva jsem tenkrát mohla vědět, kolikrát se nám naše cesty během života ještě zkříží.

Bohužel, klukům bylo většinou trapné, že je lidi vidí hrát si s holkou, a kdykoliv jsem se pokusila k nim přidat, zaháněli mě. S jedinou výjimkou, a sice když se šlo na lup. Kousek od našeho domu byla zahrádka kolem hrobu nějaké významné osobnosti a v ní vzrostlá jujuba čínská. Jujuba čínská je považována za posvátný strom a tyto posvátné stromy nejen že mají majestátní vzhled, ale poskytují nám stín, potravu, útočiště a dřevo. Jeho žluté bobule chutnají jako malé sladké třešničky, takže jsme, kluci i já, vždycky přelezli zídku a házeli do koruny stromu kameny, aby ty výtečné plody spadaly na zem.

Sousedky a příbuzní často mé matce žalovali, že mě viděli, jak už zase běhám po ulicích bosa v prachu. „Proč jí to dovoluješ, Marian?“ plísnili ji. „To se nedělá. Na děvče se nesluší, aby pobíhalo venku a hrálo si s chlapci.“ Ale moje matka mě nedokázala uhlídat a můj otec nic takového neměl v úmyslu. Maminka mě neustále jen kárala, třeba: „Kdes zase byla, Edno?“ Nebo: „Kam zas jdeš? Zase si hrát s kluky, co? Hmm. Tak si alespoň vezmi nějaké boty!“ Chodit v botách mě nebavilo a jednou z mých výmluv bylo, že mi do nich často zaleze nějaký pavouk nebo škorpion, takže když jdu bosa, je to pro mě bezpečnější. Následkem toho jsem měla nohy neustále špinavé a odřené (stejně jako kolena) a mou každodenní kratochvílí bylo žádat matku nebo někoho ze sloužících, aby mi vytahali akáciové trny z chodidel.

Dívenky ze sousedství, které slyšely své matky na mě žehrat, že se nechovám, jak bych měla, se mnou vbrzku nechtěly mít nic společného a pokřikovaly na mě hanlivým přízviskem „wiilo“, to znamená uličnice. Nehodlala jsem si to nechat líbit a mlátila jsem je za to, čímž jsem si na sebe přivolávala jen další problémy. Když jsem si nemohla hrát s kluky, vyrážela jsem na průzkum okolí, hledala jsem všelijaké živočichy mezi trnitými křovisky a domů jsem se vracela, jen abych si snědla papáju, utrhla si na dvorku nějaký tiin – plod opuncie – nebo se napila vody z cisterny. Vždycky jsem se zajímala o přírodu a věděla jsem o každé mrňavé ještěrce, veverce, žábě, králíkovi nebo broukovi, který žil poblíž našeho domu. Za horkých, malátných dnů během období sucha jsem ráda sedávala ve stínu stromu, vdechovala vůni jasmínu a poslouchala švitoření ptačí drobotiny yaryaro. Když bylo chladněji, honila jsem miniaturní písečné víry, takzvané rarášky, prohánějící se naší ulicí. Znovu a znovu jsem slýchala varování, ať si dávám pozor před hyenami, že přicházejí v noci a slídí po jídle, a ať se netoulám moc daleko.

Rodiče mi nikdy nedávali žádné kapesné, abych si mohla sama něco koupit, ale kupovali mi hračky, obvykle panenky s modrýma očima a blond vlasy, s kterými jsem si nevydržela hrát moc dlouho. Měla jsem taky dřevěného velblouda na kolečkách, vyrobil mi ho jeden hodný britský tesař. Všechny tyhle hračky mě ale brzy začaly nudit, protože se nehýbaly a nedala se s nimi navázat žádná interakce tak jako s mou kočkou nebo s mým dalším domácím mazlíčkem, kozou Orgi, nebo s divokou havětí na našem dvorku. Na celé hodiny jsem se dokázala zabavit výrobou skleniček na pití z prázdných lahví a lucerniček ze starých plechových krabiček na cigarety Player’s. Namočila jsem knot do petroleje, udělala jsem díru ve víku a tou jsem knot protáhla. Po válce nastala velká bída a spousta domácích potřeb se už nedala na trhu sehnat, takže jsme se učili poradit si sami. Vyrobit lampu nebylo nic těžkého, ale výpary z knotů byly ještě odpornější než ze svíček a hrozilo i větší nebezpečí požáru, navíc černý kouř zanechával skvrny na maminčiných bílých zdech. Všechny tyhle činnosti jsem vykonávala mnohem raději než krájení cibule nebo loupání brambor nebo vyklepávání prachu z koberců.

Od malička jsem toužila po sourozenci, a ačkoli jsem byla úplně bez sebe, když přišel na svět můj bratr Farah, brzy jsem zjistila, že na to, abych si s ním mohla hrát, je moc malý a bylo to pro mě velké zklamání. Pak moje matka znovu otěhotněla. Dnes, po letech zkušeností, mohu říci, že chápu, proč se rozhodla porodit toto dítě doma s asistencí tradiční „porodní báby“ raději než v bezpečí nemocnice vedené jejím manželem. Navzdory své kosmopolitní výchově ze sebe během devíti let manželství s mým otcem udělala archetypální somálskou hospodyni, která se neustále radí se svými přítelkyněmi a až přemrštěně dá na všelijaké jejich poplašné řeči. „Až začneš mít porodní bolesti, svému manželovi nic neříkej,“ nabádaly ji. „Co udělá? Vezme tě do nemocnice a nechá do tebe strkat všelijaké nástroje. Jednu dceru ti britští doktoři už zabili a Edně udělali jizvy na obličeji. Raději to řekni nám. Přivedeme ti porodní bábu a ona ti pomůže porodit přirozeně a doma.“

Ráno mamince praskla voda. Tátovi, který měl jako hlava rodiny v koupelně vždycky přednost a jako každý den v šest hodin ráno prováděl svou každodenní očistu, holil se a sčesával si vlasy dozadu, neřekla ani slovo. Cítila stahy a přitom mu připravovala k snídani laxoox, palačinky z čirokové mouky, na které si mažeme ghí, med nebo marmeládu. Počkala, až si oblékne své bílé doktorské kraťasy, bílou košili, bílé ponožky a obuje si nablýskané boty, neboť věděla, že pak odejde do práce, kam chce přijít přesně úderem sedmé. Jeho nemocnice byla ve skutečnosti jen řada armádních stanů vztyčených kolem dvou zděných budov, z nichž jedna byla operačním sálem, ale já jsem i tak byla nesmírně pyšná na toho přepečlivě oblečeného muže, který mě držel za ruku a těšil se obrovské úctě v naší komunitě, a kdykoliv jsem mohla, šla jsem s tátou po prašné ulici až k nemocniční závoře. Jediné, co mě dokázalo zlákat natolik, abych se ho pustila, bylo, když jsem zahlédla místní kluky někam uhánět. Dala jsem mu pusu na rozloučenou a hned jsem pádila za nimi a on se jen smál.

Toho rána doma měla moje matka porodní bolesti čím dál silnější, přivolala si tedy své kamarádky tak, jak jí to doporučily, a ony poslaly pro ummuliso, jakousi starší ženu, která tu plnila funkci místní porodní báby a neměla žádnou zdravotnickou průpravu ani kvalifikaci. Sloužící mě poslali pryč a já jsem v hrůze poslouchala, jak moje matka celé hodiny naříká a chroptí, a říkala jsem si, co s ní pro všechno na světě provádějí? Ta porodní bába nakonec pomohla na svět zdravému chlapečkovi, pak jí ale nešťastnou náhodou vyklouzlo miminko z rukou, spadlo na hlavu a bylo na místě mrtvé. Bylo mi šest let a nikdy nezapomenu na to, jak moje matka naříkala. Vřískala! Ty ženy se ji snažily upokojit a porodní bába mezitím balila jejího jinak naprosto zdravého chlapečka do malé deky, která se měla stát jeho rubáškem.

„Ten je nádhernej!“ pronesla jsem, když jsem se vplížila do místnosti a stanula nad útlounkým tělíčkem v kolébce, jen o něco málo větším než moje panenka. „Můžu si ho pochovat?“ Někdo mě vystrkal z pokoje a řekl jednomu sluhovi, ať zaběhne do nemocnice oznámit tu zprávu mému otci. Vzkaz, který táta dostal, zněl: „Jděte domů pohřbít svého syna.“ Islám ukládá pohřbít tělo do čtyřiadvaceti hodin po smrti. Protože můj otec o porodu nevěděl, okamžitě usoudil, že se Farah stal obětí nějaké nehody a připravoval se na pohled na jeho rozdrcené tělo. Běžel domů, hlavou mu letělo tisíc možností, co všechno se mohlo stát, a zalila ho vlna úlevy, když – v domě plném bědujících žen – zastihl Faraha živého a v pořádku, vzápětí ale zažil otřes, když se dozvěděl, že synáček, o němž nevěděl, že ho má, je mrtvý kvůli nedbalosti jakési samozvané porodní báby.

Představa, že mého maličkého bratříčka odnesou a uloží do země, byla pro mě v mém útlém věku naprosto nepřijatelná a ztropila jsem v domě hysterickou scénu. „Proč ho chcete odnést? Neodnášejte ho! Chci si ho nechat!“ vřeštěla jsem, až mě nakonec musela moje babička Baada odvést a pohřeb mohl proběhnout tak, jak velela tradice.

Baada byla moje babička z otcovy strany. Byla ztělesněná laskavost a já jsem se toho od ní hodně naučila. Měla výbornou vyjadřovací schopnost, dar, který se v somálské kultuře velmi cení. Svá první slůvka jsem pochytila od ní a učila mě znát i názvy rostlin a písně, básně a příběhy. Celý život bydlela kousek od nás a chodila k nám domů každé ráno a potají, aby to moje matka neviděla, mi nosila všelijaké sladkosti. Stačilo mi jen se na ni podívat a hned jsem věděla, že pro mě něco má – nejspíš nějaké karamelové cukroví s kousky cukrkandlu a oříšky. Učila mě taky být zvídavá, vždycky mi dala na výběr mezi tím, co jsem znala, a tím, co jsem zatím ještě nepoznala. Skoro vždycky jsem zvolila to, co jsem neznala. A dělám to dodnes.

Moje podezíravá matka obvykle vytušila, že mi Baada něco dala, a důrazně se proti tomu ohrazovala, ale mně to bylo jedno. Babičku jsem zbožňovala. Měly jsme svůj spiklenecký pakt za matčinými zády. Naše společné malé tajemství, jen mezi námi dvěma. To jsem ovšem ještě nevěděla, že somálské ženy spolu sdílejí mnohá další tajemství, z nichž ta nejhlubší jsem neměla šanci nahlédnout ani náznakem.

KAPITOLA 2

Boorama, protektorát Britské Somálsko, 1945

Mezi mé příjemnější vzpomínky na dětství patří pití čerstvého mléka přímo od krávy během našich dlouhých prázdnin ve městě Boorama, poblíž etiopských hranic, kde bydleli moje babička Clara a dědeček Yusuf. Pamatuju si, jak jsme s naší služkou pro ten teplý napěněný nektar od některé z dědečkových krav chodily a že jsem ho mohla vypít, kolik jsem chtěla. Vsadila bych se, že můj otec by s tím určitě nesouhlasil. Vždycky trval na tom – tak jako já dnes –, že mléko pro jeho děti se musí nejdřív převařit, aby se mohlo konzumovat s jistotou, že není kontaminované. Já si ale dodnes, a dokonce i poté, co jsem absolvovala mnohaleté studium, abych mohla pracovat jako kvalifikovaná ošetřovatelka a praktická zdravotnice v oboru veřejného zdraví, sem tam neodpustím hlt čerstvého, nepřevařeného velbloudího mléka.

Boorama je hlavním městem severozápadního regionu a tolik času jsme tam mohli trávit proto, že když se Italové stáhli ze Somálska, poslali Britové mého dědečka právě sem. Yusuf byl vyučený signalista a radiotelegrafista, za obou válek pracoval pro Brity a dostal vojenskou medaili „za chvályhodnou službu Koruně“. Potom se stal vrchním správcem pošt v Somálsku. Přestože naše země byla osvobozena, leckde stále ještě probíhaly boje a Britům přišly pro jejich východoafrické tažení jeho logistické schopnosti náramně vhod. Jemu se pak záhy v kraji svěže zelených luk Booramy lemovaných purpurovými horami zalíbilo natolik, že se rozhodl koupit si tu statek a několik krav a poslal pro Claru, aby se nastěhovala za ním.

Moje matka nás k našim prarodičům odkládala vždycky v létě na celé dva měsíce, které sama trávila v Adenu u svých přátel nebo v Džibuti ve Francouzském Somálsku u své sestry. Stala se z ní sice dobrá muslimka a přijala všechny tradice a rituály, ale po zemi a modu vivendi jejího dětství se jí propastně stýskalo. Když se nás takhle každý rok zbavila, musela to být značná úleva od toho fracka, v něhož jsem v jejích očích vyrůstala. Ne že by se mnou moji prarodiče měli méně starostí. Boorama bylo město, kam se jezdilo na prázdniny, a na letní měsíce se sem stahovaly děti z celého Somálska i z Džibutska. Někdy jsem si hrála s holčičkami, ale nejlíp mi stejně bylo ve společnosti kluků. Jednou mi místní klučičí parta nedovolila hrát s nimi fotbal a já jsem se jim pomstila tak, že jsem jim ukradla míč vyrobený ze svázaných hadrů a utekla jsem s ním domů. Zavřela jsem se na kadibudce a vyhrožovala jim, že jestli mě nenechají hrát si s nimi, hodím jim ten jejich míč do záchoda. Moje matka tam tenkrát ještě byla a musela zasáhnout. Dlouho, předlouho mě přemlouvala, ale nakonec dosáhla toho, že jsem otevřela dveře a míč vrátila. Kdykoliv jsem se od té doby namanula k tomu, že kluci zrovna hráli fotbal, jeden z nich vždycky míč popadl, abych jim ho zase nesebrala.

Jednoho dne za mnou ti kluci přišli sami, tvářili se neobvykle přátelsky a zeptali se mě, jestli bych si nechtěla jít s nimi zahrát. Bylo to příliš lákavé, aby to mohla být pravda, ale já jsem jim na to skočila. Hráli jsme fotbal na nějakém prázdném, zanedbaném plácku a po několika minutách mi kluci řekli, že si půjdou utrhnout pár melounů na pole, které je tam nedaleko, a že jestli jim pomůžu odnést pár melounů domů, hned budeme zas hrát dál. Pochopitelně jsem souhlasila, vypadalo to, že mě konečně vzali mezi sebe, a to mě samo sebou těšilo. Ve vší nevinnosti jsem za nimi prolezla dírou v plotě a nabídla jsem jim, že největší meloun odnesu v obrácené sukni, protože na to, abych ho utáhla v rukou, byl moc těžký. Potácela jsem se zpátky s melounem, který vážil skoro tolik co já, a nevšimla jsem si, že se za mnou vyřítil farmář, dokud mě znenadání nepopadl zezadu za šaty.

Kluci se rozutekli a nechali mě tam samotnou s rozzuřeným farmářem. Odvedl mě zpátky k mým prarodičům, meloun nesl s sebou jako předmět doličný. Snažila jsem se všechno vysvětlit, přísahala jsem, že jsem ještě nikdy nic neukradla, ale moji prarodiče z toho mohli umřít hanbou. Farmář si stěžoval, že mu děti lezou na jeho pole den co den a připravují ho o úrodu, a dědovi a babičce nezbývalo než odškodnit ho za ztrátu bůhví kolika melounů, které, jak tvrdil, jsem mu ukradla. Zklamaný výraz, který jsem viděla svým prarodičům ve tvářích, byl horší, než kdyby mi vyměřili sebepřísnější trest. Znovu a znovu mi opakovali, že nechápou, proč jsem kradla, když všechno, na co mám chuť, můžu najít u nich na stole.

Navzdory této jistě užitečné lekci jsem jako nejstarší v naší partě kamarádů ze sousedství a Farahova starší sestra sehrávala ve všech našich dobrodružstvích roli Krysaře. Mezi těmi vylomeninami figurovalo třeba, jak si nás několik natrhalo nějaké bobule, aniž jsme věděli, že jsou jedovaté, a všichni jsme se vrátili domů s oteklými rty. Dostala jsem vynadáno, že jsem nedávala dost pozor na ostatní, a od té doby jsme nesměli jíst nic, co jsme si někde utrhli, a nejdřív jsme to museli přinést domů, aby se na to dospělí podívali a buď nám to schválili, nebo zabavili.

Jednoho dne se nás devět vypravilo do buše a dočista jsme zabloudili. Páni, to byl tedy trapas! I když jsme se všichni doma pořádně nasnídali, na lahodné lesní plody nám vždycky ještě zbývalo v žaludku místo. Trhali jsme si další a další a došli jsme až k cestě, kudy se ubíraly karavany s osly pro vodu ke studnám v předměstských čtvrtích. Pastevcům stačilo podívat se, jak jsme oblečení, okamžitě v nás poznali děti z města a tvářili se dost překvapeně, když se o několik hodin později vraceli a my jsme pořád ještě byli v lese.

Všimli si, že pár mladších dětí pláče a že my ostatní se žízní a vyčerpáním sotva vlečeme, takže se zastavili a zeptali se nás, co tam tak pozdě odpoledne děláme. „Kdo vás sem přivedl? Proč nejste doma?“ ptali se nás, zjevně znepokojení. Řekla jsem jim, že sice vím, kde slunce vychází a zapadá, ale v lese to nedokážu poznat a nikdo z nás neví, podle čeho zjistit, jak se dostat zpátky do města. Blížila se noc a oslařům bylo jasné, že by se na nás co nevidět mohli začít sápat lvi nebo hyeny, vyzvedli tedy ty nejmladší děti a posadili je na svá zvířata a nám starším řekli, ať jdeme rychle a držíme se těsně při sobě na konci jejich karavany. Plahočili jsme se po prašné cestě, vyšlapané generacemi nomádů, minuli jsme kolonii vřískajících paviánů a do města jsme došli těsně před západem slunce. Mezitím byla už celá čtvrť na nohou a v krajní panice a zoufalí rodiče, kteří nás hledali po všech čertech, mi dali co proto. „Jaks mohla být tak pitomá a takhle zabloudit?“ Jako nejstarší dítě jsem to schytala nejvíc ze všech, ale jako největší trest jsem vnímala to, že když jsem někdy chtěla vést naši partu za stromy, které tenkrát sloužily jako mezník a za nimi už byl les, děti našich sousedů se mnou nesměly, protože rodiče jim zakazovali s tou „bláznivou Ednou“ někam chodit.

Přes tyto občasné lapálie jsme to s Farahem v Booramě daleko od žáru města milovali, obzvlášť když jsme mohli mít čerstvého mléka, co hrdlo ráčí. Moje babička stloukala to úplně nejlahodnější máslo. Odstředila mléko, pak sebrala smetanu a stloukala ji přesně tak, jako když Ind Mohammed dělal zmrzlinu. Když zrovna nevařila nebo nás nehlídala, pracovala Clara v místní nemocnici, kde dělala tlumočnici pro anglicky mluvící zdravotnický personál. Chodila v dlouhých somálských šatech a já jsem se jí vždycky vnutila do přízně, šla s ní a těšila se, až budeme přicházet a uslyšíme radostné výkřiky „Ayeeyo timid!“(Babička už je tu!). Než šla překládat personálu, vždycky si na chvíli ještě sedla s tím či oním pacientem. Byla to náročná práce, ale Clara uměla naslouchat a byla hodná a laskavá. Mohla jsem se věnovat něčemu jinému nežli medicíně s takovými zářnými vzory před sebou?

Jediné, co ji trápilo, alespoň myslím, bylo, jak se k ní choval můj dědeček. V jeho přítomnosti byla neuvěřitelně submisivní a on se po ní přesto neustále vozil. Zpéroval ji třeba: „Proč je to jídlo studený?“ Nebo na ni štěkl: „Kde mám svůj kabát, ženská?“ Moje matka byla v mnohém spíše po něm než po Claře. Pokud mě někdy něco trápilo, vždycky jsem šla za svou babičkou. Byla mým spojencem a přítelkyní.

Vyrůstat v prostředí ovlivňovaném dvěma různými náboženskými tradicemi byla pro mě jako dítě zajímavá zkušenost. Můj otec byl velmi zbožný, a jakmile se ozvalo volání k modlitbě, přerušil to, co zrovna dělal, a klekl si na svůj kobereček. Rovněž chodil každý pátek do mešity a jako rodina jsme světili ramadán a Svátek oběti.

Moji prarodiče – a příležitostně i moje matka – chodili na mše, zpívali liturgické písně a nechávali si žehnat od kněze a drželi jsme také Vánoce a Velikonoce. Byli jsme nábožensky tolerantní a respektovali jsme obě vyznání. Na islámské svátky tenkrát kuchař Ali vždycky zařízl berana, sešli se u nás příbuzní a lidé ze sousedství a společně jsme oslavili konec půstu. Můj otec byl pokaždé nesmírně štědrý k těm, kdo na tom byli hůř než my, a obvykle pozval šest nebo sedm rodin a mohli si odnést balíčky s masem, datlemi a pečivem – jídlo, s nímž si zvykli počítat.

Jednoho takového dne, kdy jsme čekali hosty na oběd, jsem zašla za Alim a zastihla ho, jak se chystá porcovat mou ochočenou kozu Orgi, kterou předtím odchytl a zařízl. Rozječela jsem se, jako by mě na nože brali, snažila jsem se mu v tom zabránit a Ali mi řekl, že mou kozičku vaří pro slavnostní hostinu. Nakonec mě někdo odtáhl ze scény, kopala a vřískala jsem přitom a i pak jsem pořád ještě bědovala až do chvíle, kdy se domů vrátil táta. „Zabili mi mou kamarádku a chtějí ji dát k jídlu hostům!“ naříkala jsem. Jenom bůh ví, co si tenkrát otec myslel. Snažil se mě všemožně uklidnit, ale já jsem nedokázala pochopit, proč jim táta dovolil udělat něco takového tvorovi, s nímž jsem si hrávala. Nikdy jsem se přes to nepřenesla.

Třebaže můj otec pracoval každý den a zůstával v práci vždycky hodně dlouho, lidé, kteří ho potřebovali, ho vyhledávali i mimo jeho pracovní dobu, takže každou chvíli u nás někdo klepal na dveře s nějakým zdravotním problémem. Bez ohledu na to, že třeba zrovna seděl u stolu a nesl si jídlo na lžíci k ústům, pokud si ho někdo žádal, položil lžíci, vstal a šel se věnovat nemocnému. Mou matku to neuvěřitelně vytáčelo. Často mu předhazovala, že se oženil se svou nemocnicí a tráví víc času tam než s námi. „Kam už zase běžíš? Hodláš se taky někdy obtěžovat s návratem domů?“ říkávala. Nebo se ho ptala: „Proč to musíš dělat zrovna ty? Nemůže to udělat někdo jiný?“ Pacienty, kteří chodili za otcem k nám domů, považovala za vetřelce do našeho soukromí a zatrpkle fňukala, že to je náš dům, a žádná nemocnice. „Kromě toho, co když některý z nich zanese k nám domů nějakou nemoc?“ naříkala rozhořčeně.

Táta jí nikdy neoponoval a snažil se jí vysvětlit, že lidé za to nemohou, protože nemoc si nevybírá a může na vás skočit kdykoliv během dne i noci. Jeho práce pro něho byla svatá a těšilo ho, že ho lidé potřebují. Se vstřícnou tváří a otevřeným srdcem, vždycky s úsměvem a pozitivně naladěný, nikdy nikoho neposlal pryč ani neřekl: „Omlouvám se, mám práci, přijďte za mnou zítra.“ Místo toho si vždycky sedl a trpělivě si vyslechl, co dotyčného trápí. Stejně velkorysý byl můj otec, i pokud šlo o jeho peníze. Každý měsíc měl na svém seznamu lidí, jimž poskytoval dobročinné dary, tolik jmen, že o nich dozajista ztrácel přehled. Z některých, o nichž jsem si myslela, že jsou to příbuzní, se vyklubali sirotci po nějakém spolužákovi nebo třeba manželka kolegy z fotbalového týmu, na něhož přišly zlé časy a táta za něho platil složenky.

Všichni měli za to, že je pohádkově bohatý, a já jsem si díky tomu musela od některých dětí ze sousedství vyslechnout leccos dalšího. „Prachatá, a chce si s námi hrát?“ pokřikovaly na mě třeba. Pamatuju si, že jsem se rozběhla domů zeptat se své matky, co ty nadávky znamenají. Vysvětlila mi, že nejsme tak chudí jako mnoho jiných lidí, a zakysle dodala něco v tom smyslu, že kdyby můj otec naše peníze tak nerozhazoval, mohli bychom být ještě bohatší.

Z téže velkodušnosti pramenilo tátovo rozhodnutí umožnit některým místním hochům a našim mladším bratránkům přístup k vyššímu vzdělání. Najal učitele, který k nám domů docházel každé odpoledne s výjimkou pátků. Kluci chodili do místní školy – děvčata do školy chodit nesměla –, ale výuka tam měla své limity a táta doufal, že doučování jim umožní rozšířit si obzory nad rámec omezených školních osnov. Koupil tabuli, křídy a učebnice a uzpůsobil k výuce naši verandu, kde si žáci posedali na betonovou podlahu s knihami na kolenou. Spousta z nich byli kluci, jimž jsem se vnucovala do hry, mimo jiné i Hassan Kayd, takže vždycky když si někde poblíž přestali kopat v prachu se starým tenisákem a rozběhli se na doučování u nás doma, pádila jsem za nimi. Dnes si myslím, že právě o to od samého začátku mému otci vlastně šlo.

Bylo jen na mně, jestli si budu chtít dál hrát venku, nebo převáží zvědavost a budu se chtít dozvědět, co kluci dělají. Táta věděl, že mám zvídavou mysl, a doufal, že mě takto obrátí tím správným směrem. Od šesti nebo sedmi let jsem tedy sedávala na kraji verandy a poslouchala nebo se učila psát abecedu v rámci výuky angličtiny, učila jsem se počítat a dozvídala se trochu více o světě. Učitel mi nikdy neřekl, že tam nemám co dělat, ale pokud jsem se někdy pokusila odpovědět na nějakou otázku, umlčel mě a řekl mi, ať se jim do toho nepletu. Znala jsem své místo. Dovolovali mi tam být, protože to byl dům mého otce, ale nesměla jsem se aktivně zúčastnit – i když bych bývala dokázala zodpovědět víc otázek než ostatní. Ani má matka neměla nic proti tomu, abych se připojovala, protože mohla tím pádem mít několik hodin klid a věděla, že alespoň nebudu lítat jako blázen po ulicích.

Ty vyučovací hodiny pro mě byly učiněným zjevením. V koloniální oblasti, kde lidé mluvili a psali arabsky, anglicky, italsky nebo francouzsky, jsme my Somálci ani neměli svůj vlastní psaný jazyk, pouze mluvený. Připadalo mi jako hotová magie, že jsem mohla skládat písmena z anglické abecedy, aby z nich vzniklo slovo, a potom slova, aby z nich vznikla věta. Podněcovalo mě to k tomu, že jsem si z otcovy knihovny vždycky vytáhla nějakou knihu, listovala stránkami a hledala třeba „T“ nebo „S“ a – panebože – ona tam opravdu byla! Každý den mi přichystal nějaký nový objev a vzpomínám si na okamžik, kdy jsem našla a správně přehláskovala slovíčko pro kočku – „cat“ – a byla jsem úplně bez sebe, že se mi to podařilo. Díky umění číst se mi začalo v hlavě formovat něco velmi důležitého, co neváhám označit za zázrak. Trochu mluvit anglicky jsem uměla odmalička, teď jsem ale dokázala dešifrovat tajemství abecedy a tajnou řeč, jíž se dorozumívali moji rodiče.

„Necháš mi tu nějaké P-E-N-Í-Z-E, než půjdeš pryč?“ zeptala se třeba maminka táty a já jsem konečně rozuměla, co od něho vlastně chce. Byla jsem ze svých nově získaných znalostí tak unesená, že jsem si začala číst v časopisech mé matky jako Illustrated London News, Womana Woman’s Own, s nimiž se muselo zacházet velmi opatrně a nepoškozené je předat další ženě, jejíž jméno bylo na seznamu nalepeném na obálce. Tyhle časopisy ze čtyřicátých let jsem zbožňovala. Všechnu tu západní módu, klobouky a barevné šaty. Život, který se v nich líčil, mi připadal na miliony mil vzdálený od mého vlastního života ve žhavém, prašném Somálsku.

Pak nastal čas, kdy jsem chtěla číst úplně všechno. Pořád to tak mám. Můj mozek doslova lačněl po znalostech a informacích. Potřebovala jsem ten hlad zahánět, a když mě moji rodiče viděli, jak upřeně zírám do stránek nějaké knihy, ptali se mě, co to dělám. „Co bych dělala, čtu si,“ zněla má odpověď.

„Ukaž, co si čteš,“ řekl jednou můj otec, protože si myslel, že čtení jen předstírám, ale ke svému úžasu zjistil, že si opravdu čtua učím se vyslovovat nová slova. Od té chvíle se v naší rodině vedly nikdy nekončící debaty o tom, co si počít s děvčetem, které se samo od sebe učí číst v zemi, kde nejsou žádné školy pro dívky. Oba moji rodiče byli vzdělaní a měli pro mou touhu pochopení. Dlouho to probírali a nakonec se rozhodli, že mě pošlou do misijní školy. Řekla bych, že moje matka doufala, že mě tam naučí kázni a jen mi to prospěje, zatímco můj otec se kochal nadějemi, že mi to otevře přístup k vyššímu vzdělání a třeba i ke studiu ošetřovatelství. Netušil nic. Jak by mohl?

Město Džibuti bylo čtyři sta kilometrů vzdálené od Hargeysy, ale když se naši rozhodovali, kam budu chodit do školy, padla volba přirozeně na ně, a nikoliv na Aden, protože tam žila moje teta Cecilia a já jsem mohla bydlet u ní. Její manžel byl podnikatel, ale zahynul o několik let dříve při automobilové nehodě. V té době zrovna čekala své čtvrté dítě. Zboží, které vezl do Etiopie, lidi po té nehodě rozkradli, takže o příjem z jeho prodeje přišla. Byla z ní vdova, octla se na mizině, nikdy se znovu neprovdala a sama vychovávala všechny své děti – Ritu, Sonnyho, Tonyho a Madeleine. Všechny byly starší než já, ale znali jsme se ze vzájemných rodinných návštěv.

O tom, že budu chodit do školy, jsem se dozvěděla tak, že se mě rodiče zeptali, jestli bych, až toho roku skončí mým bratrancům a sestřenicím letní prázdniny, s nimi nechtěla jet k nim domů. Muselo to být v roce 1945, a přestože leckde ještě stále pokračovala válka, v našem koutě Afriky to bylo bezpečné.

Překvapilo mě to. „Fakticky?“ zeptala jsem se.

„Ano, fakticky,“ potvrdil mi to můj otec. „Chceš přece chodit do školy, ne?“

K téhle osudové události došlo, když mi bylo osm let, a jak se časem ukázalo, byla to nejdůležitější událost v celém mém životě. Že začnu chodit do řádné školy, jsem vnímala jako mezní okamžik. Do té doby jsem nikdy nebyla nikde jinde než v Somálsku, takže od té chvíle, kdy jsem odjela, jsem samým údivem nestačila valit oči. Aby vystačila s penězi, vydělávala si teta Cecilia jako švadlena a jako učitelka v rodinné škole. Tím, že mě vzala k sobě na byt, si příjem ještě navýšila. Později přibrala i mého bratra Faraha a také mou sestřenici Gracii a jejího bratra Maurice – oba byli bez matky, byly to děti jednoho strýce, jehož manželka zemřela při porodu. Všichni jsme bydleli v jediném obrovském pokoji, v němž neustále zněla hudba, jeden mluvil přes druhého a byl tam hotový babylon. Moje teta byla vynalézavá žena a pro mě další velký vzor. Měla energii dvaceti koní a svým odhodláním mě formovala.

Cecilia nás řídila jako vojenský oddíl. Mluvila jen anglicky a francouzsky, tak abych se ty dva jazyky i já rychle naučila, přidělila mě do dvojic se staršími dětmi a ukládala nám domácí práce jako leštění bot nebo stlaní postelí. Když jsme přišli ze školy, dělali jsme si úkoly u velikého stolu v obývacím pokoji a po večerech jsme se učili plést nebo háčkovat při světle tlakové lampy. Pokud jsme chtěli, aby nám něco ušila, museli jsme si to sami zapošít, přišít na to knoflíky a ukázat jí, že jsme to úhledně složili – jinak se žádné šaty nekonaly. Moje matka mě nikdy nic takového nenaučila, takže mi to všechno nešlo hned napoprvé, ale netrvalo dlouho a zvládala jsem to.

Z prvního dne v École de la Nativité vedené francouzskými jeptiškami v bílých hábitech jsem byla celá vedle především proto, že tam byla spousta bělošských dětí a většinou to byli samí kluci. Až do té doby jsem viděla jednoho, maximálně dva bělochy – byli to muži, kteří příležitostně pracovali u táty –, ale bělošské děti jsem, myslím, dosud nikdy neviděla. V té škole muselo být přes sto žáků – Francouzi, Somálci, Američané, Italové, Řekové, Izraelci, Arméni, Etiopané a několik Arabů z Jemenu. Byla jsem tam jediné děvče ze Somálska. Chlapci a děvčata seděli dohromady v téže třídě, což bylo něco, co mé příbuzné v Somálsku, kteří považovali takový nedostatek segregace za skandální, rozpalovalo do běla. Mé matce Marian, na niž se už tak snášela jejich kritika, nezbývalo než vzdychat a opět obviňovat mého otce. Jak asi toužila po „normální“ dceři, která by se držela doma, učila se vařit, brzy se vdala a zahrnula ji zástupem zdravých vnoučat!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dar života.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.