Laura Baldiniová

Maria Montessori

Učitelka nové doby

Nejtěžší rozhodnutí svého života udělala pro blaho dětí

IKAR

Laura Baldini

LEHRERIN EINER NEUEN ZEIT

Maria Montessori – Die schwerste Entscheidung ihres Lebens

traf sie für das Wohl der Kinder

Copyright © 2020 Piper Verlag GmbH, Munchen/Berlin

All rights reserved

Translation © 2021 by Marta El Bournová

ISBN 978-80-249-4503-3

Ústav pro choromyslné v Ostii u Říma, 1894

Zvony sousedního kostela Santa Aurea oznámily zahájení večerní mše. Temný kovový zvuk se odrážel mezi domy a pronikal přes silné zdi staré budovy, která kdysi bývala klášterem. Zvonění v sobě mělo cosi uklidňujícího a povědomého. Kostelní zvony probouzely nejasné vzpomínky na život na svobodě, na smích a veselé hry. Na dvůr plný slepic, za kterými se děti honily a snažily se je pochytat. Na sluncem zalitou dílnu a vůni čerstvě hoblovaného dřeva. Jakmile však zvuky zvonů utichly, zmizely i vlídné obrazy dávno zašlých dob.

Luigi se na tvrdé matraci přikrčil. Znovu ho uzamkli do malé cely, ve které nebylo nic jiného než holá železná postel. Malým obdélníkovým okénkem v horní části zdi viděl oblohu, která se vybarvila do tmavomodra a ohlašovala západ slunce. Luigi si nevybavoval, proč už je zase tady. Jeho pobyt v cele měl co do činění s rezavě hnědou skvrnou, která na něj vyčítavě hleděla ze šedé zdi. Skvrna mu připomínala zvíře, jehož jméno už ovšem zapomněl, tak jako postupně zapomínal všechny obrazy a jména týkající se jeho minulosti. Možná, že ta rezavá skvrna pochází z jeho vlastní krve. Bude zeď poskvrňovat tak dlouho, až místnost jednou konečně někdo znovu vymaluje. A to může trvat celé roky, protože peněz je málo a lidé, kteří tu jsou uvězněni, mají pro úřady menší hodnotu než odpadky hromadící se na ulicích chudinských čtvrtí Říma. V Istituto přebývají duševně nemocní přístavního města Ostia, idioti a mrzáci, kteří byli dáni pod zámek, aby byl zbytek společnosti chráněn před jejich nevypočitatelností. Ve svých osmi letech nebyl Luigi ani zdaleka nejmladším obyvatelem ústavu. Ve velkém sousedícím sále se nacházely i děti, které teprve nedávno začaly chodit. Ale místo toho, aby se radovaly ze svých prvních krůčků a se smíchem klopýtaly přes místnost, seděly na postelích a zíraly vyprázdněnýma očima na holý strop.

A proč Luigi nebyl u nich? To snad znovu někoho pokousal? Jeden z ošetřovatelů mu vynadal do nebezpečné stvůry a označil ho za divocha, který se snad nikdy nenaučí podrobovat společenským pravidlům. Luigi si nejasně vybavoval pachuť krve. Byla snad jeho vlastní? Luigiho ústa byla jeho jedinou zbraní. Jimi se bránil zákrokům dospělých, když mu silnýma rukama rvali oblečení z těla a skropili ho příšerně ledovou vodou údajně proto, aby nepáchl jak divoké zvíře. Byla to ponižující a bolestivá procedura, která se týden co týden opakovala. Bylo dobře možné, že právě kvůli kousnutí ho nacpali do smrduté kazajky z kousavé látky. Její dlouhé rukávy byly vzadu pevně svázané. Luigi se jen stěží mohl pohnout. A co krvavá skvrna na zdi? Zamrkal. Z jeho dlouhých řas visely drobné, tmavé, zaschlé kapky. V pravém spánku mu tepalo. Zřejmě ho někdo narazil na zeď. Opatrně sklonil hlavu a podíval se dolů na sebe. I kazajka byla potřísněná krví. Když protáhl obličej, kůže na pravém oku se napjala. Byla tam pulzující rána, a to bylo dobře. Vítal bolest jako starého přítele, díky němuž věděl, že je pořád ještě naživu. Dokud ji pociťuje, může si být jist, že ještě není mrtev. Cokoli je lepší než ta strašná prázdnota, která ho provází den za dnem. Prázdnota, kterou může zaplnit jen beznadějným bojem proti svým věznitelům.

Přál si, aby se kostelní zvony znovu rozezvučely a aby se vrátily krásné vzpomínky na život, který stál za to, aby se o něj bojovalo. Avšak každým dnem byly vzpomínky mlhavější. Luigi se nebál ničeho víc než chvíle, kdy zmizí docela. Kdy bude tak jako ostatní děti rezignovat a bez boje se vzdá svému osudu. Položil si hlavu na koleno a zaposlouchal se do ticha. Bylo přízračné a hrozivé jako bezedná jáma, do níž člověk pomalu padá. Toužebně čekal na zvony, jednou přece musejí znovu začít zvát věřící k modlitbám a vytrhnout ho tak opět na krátkou chvíli z prázdné temnoty.

Řím, podzim 1894

„Tak kde je ten papá?“ Maria nervózně pobíhala po jídelně. Při každém zvuku, který ohlašoval projíždějící kočár, spěchala k vysokému oknu vedoucímu na ulici a vyhlížela ven pátravým pohledem.

„Už brzy přijde,“ uklidňovala Renilde Montessoriová svou dceru. Zvedala pohled od vyšívání malé dečky, kterou později hodlala položit na komodu z hladkého třešňového dřeva, aby si každý návštěvník hned uvědomil, že domácnosti vládne šikovná a pilná paní. „Tvůj otec ví velmi dobře, že tě dnes musí doprovodit na univerzitu.“

„Někdy si skoro myslím, že se papá opožďuje úmyslně, aby mi moje studium ještě více zkomplikoval. A to je přitom už tak dost těžké. Každý den znovu a znovu bojovat se závistivými spolužáky a laxními profesory. Zkrátka a dobře si nepřejí ve svých úctyhodných řadách vidět ženu.“ Maria se vrátila k jídelnímu stolu a trochu neladně usedla na jednu ze židlí. Netrpělivě začala svými dlouhými a štíhlými prsty bubnovat na desku jídelního stolu.

„Nesmysl. Tvůj otec tady hned bude. Ví, že nemůžeš do anatomického ústavu jet sama. V tomto případě by nestačilo ani to, kdybych vedle tebe v kočáře seděla já nebo jakákoli jiná žena. Pro dámu z lepší společnosti je cíl tvé cesty příliš výjimečný, potřebuješ mužský doprovod.“ Renilde se svraštěným obočím vrhla nesouhlasný pohled na Mariinu ruku. „A přestaň s tím bubnováním,“ vyzvala ji přísně.

Maria provinile stáhla ruku zpět do klína. I ve svých čtyřiadvaceti se občas v přítomnosti matky styděla jako malá holčička, kterou kárají za impulzivní chování. Přitom byla jednou z prvních žen Itálie, která úspěšně studovala medicínu, a minulý měsíc byla dokonce poctěna prestižní Rolliho cenou, která pro ni znamenala stipendium úctyhodných 1 000 lir. Od té doby byla Maria na svých rodičích víceméně finančně nezávislá.

„U jakéhokoli jiného semináře nebo přednášky by mi bylo jedno, jestli přijdu pozdě,“ řekla Maria. Byla zvyklá na to, že jí jako ženě bylo dovoleno vstoupit do přednáškového sálu, až když se tam usadili všichni její mužští kolegové. Protože mnozí chodili pozdě, musela pravidelně čekat a nikdy neslyšela úvodní věty přednášejících. „Ale na moji první lekci v pitevně, zvláště protože půjde o soukromou hodinu, by bylo krajně nevhodné přijít pozdě. Profesor Bartolotti by mi to měl velice za zlé.“

„Vím to velmi dobře, Marie. A tvůj otec je si toho také plně vědom, to mi věř.“ V domě Montessoriových se už po celé dny nemluvilo o ničem jiném. Maria si nikdy nenechala ujít příležitost promluvit si s rodinou o svých obavách. Sál, v němž se zkoumala mrtvá lidská těla, byl v jejích očích strašidelným místem, kterému by se raději vyhnula. Ale bez hodin anatomie by nebylo promoce. A tak to Maria bude muset přetrpět.

Renilde odložila vyšívání na stoleček a povzbudivě vzhlédla ke své dceři.

„Dostala ses už tak daleko, jistě zvládneš i tuhle část studia.“ Na rozdíl od svého chotě, finančního úředníka Alessandra Montessoriho, byla od počátku volbou povolání své dcery nadšena a v jejím záměru stát se jednou z prvních lékařek Itálie ji bezpodmínečně podporovala.

Pro Renilde nebylo Mariino rozhodnutí žádným překvapením. Po šesti letech základní školy chodila její dcera na technickou střední školu a poté absolvovala dvouleté studium přírodních věd. A toho byla medicína téměř logickým pokračováním. Alessandro Montessori byl jiného mínění, ale Renilde byla na svou dceru hrdá. Snad se v tom mísila i špetka závisti, protože i matka byla živého ducha a o přírodní vědy se velmi zajímala. Studium jí bohužel bylo upřeno. Podobné privilegium si teprve krok za krokem začaly vybojovávat ženy v novém sjednoceném italském království.

„Dobu čekání bys mohla využít a trochu si upravit vlasy,“ navrhla Renilde. „Uvolnil se ti pramínek a vypadá to nejen nepořádně, ale dokonce frivolně. Nemůžeš si dovolit dostat se do řečí.“

Maria se ušklíbla. Byla zvyklá, že matka kritizuje její vzhled. Renilde Montessoriová, rozená Stoppaniová, pocházela z rodiny velkostatkářů v Chiaravalle, malém městečku poblíž Ancony. Jako mnoho Italů pevně věřila, že katolická církev nejen nabízí lidem jedinou pravou víru, ale že jim také dává pravidla, která musejí v životě dodržovat. Cudnost považovala za jednu z největších ctností.

Právě když jí Maria chtěla vyhovět, uslyšela v přízemí otevřít přední dveře.

„Konečně!“ Rychle vyskočila. Pramen vlasů byl zapomenut. Maria popadla koženou tašku, která obsahovala její knihy, dokumenty a penál, dala si ji přes rameno a hnala se ke schodům. Aby toho nemusela tolik nosit, rozdělila si knihy na tenké svazky, z nichž brala s sebou vždy jen ty, které právě potřebovala. Jakmile složí zkoušky, dá knihy zase do pořádku. I přesto taška vážila několik kilogramů.

„Marie!“

„Ano?“ Otočila se zpátky k matce.

„Doufám, že se včas vrátíš k večeři.“

„To vážně nevím.“

„Flavia včera připravila čerstvé těstoviny. Bude je dnes večer podávat s máslem a šalvějovými listy. To je přece jedno z tvých oblíbených jídel.“

„To zní moc lákavě, mamá, ale bohužel ti teď nemohu říci, jak dlouho budu muset zůstat v pitevně.“

Renilde vypadala zprvu zklamaně. Nelíbilo se jí, že bude muset na návrat své dcery čekat déle než obvykle. Večerní rozhovory s Marií byly vyvrcholením jejího monotónního všedního dne. Věděla o každé maličkosti v jejím životě a přála si, aby tomu tak bylo i v budoucnu.

„Budu na tebe čekat.“

„Uvidíme se později!“ Maria poslala matce vzdušný polibek a běžela, ne jako dáma, chodbou do haly. Přitom si podkasala dlouhé sukně, aby nezakopla o jejich lem. Malé zlaté hodinky, které nosila na řetízku kolem krku, se přitom pohupovaly sem a tam.

Její otec stál v hale u předních dveří. Dal kufřík služce Flavii, ale klobouk si ponechal. V ruce opatřené rukavicí dál třímal hůl. Alessandro Montessori byl statný muž, který svému vzhledu přikládal velký význam.

„Pokud budeš dál takhle pobíhat, zakopneš o vlastní nohy,“ poznamenal nesouhlasně.

Maria byla ráda, že s ní vůbec znovu mluví. Poté, co mu před dvěma lety oznámila, že se chce stát lékařkou, s ní celé týdny nepromluvil a úmyslně ignoroval, když se ho ptala na jeho názor. Společná stolování byla utrpením. Naštěstí tato fáze pominula.

Významně k tomu přispěly dvě důležité události. Na jedné straně stipendium, na druhé straně pocta, jíž se Marii dostalo před dvěma lety na květinové slavnosti ve Ville Borghese. Byla vybrána, aby předala jménem univerzity vlajku a kytici italské královně Markétě Savojské. Následně byla v novinách uveřejněna fotografie Marie a panovnice. Reportéři ocenili nejen Markétinu krásu, ale také půvab a eleganci mladé studentky medicíny.

Přestože Alessandro mohl být na svou dceru znovu hrdý, dny, kdy se těšila jeho vřelé, bezpodmínečné náklonnosti se zdály být navždy minulostí. Zklamání, že si zvolila cestu proti jeho vůli, vážilo příliš. Maria se s tím dokázala vyrovnat.

„Za necelou hodinu musím být v anatomickém sále,“ řekla vzrušeně.

„To není místo pro mladou dámu,“ namítl její otec.

„Jsem moc ráda, že mě doprovodíš,“ odpověděla Maria, aniž by se nechala vyvést z míry.

Místo odpovědi otec otevřel vchodové dveře bytu a nechal ji projít jako první. Maria si od Flavie vzala svůj tenký plášť. Služka pracovala u Montessoriových už rok. Její předchůdkyně Silvia otěhotněla a nebyla vdaná, a proto musela ve stejný den, kdy se k tomu přiznala, dům opustit. Renilde Montessoriová netolerovala morální pochybení. Jakkoli pokrokově se stavěla ke vzdělání své dcery, její pojetí vztahu mezi muži a ženami bylo konzervativní. Maria nevklouzla do kabátu, jen si ho volně hodila přes ramena. Nebyla jí zima. Naopak, jemné kapky potu jí samým rozrušením stékaly po spáncích. Srdce jí bilo rychle a dýchala povrchněji než obvykle. Možná si dnes ráno měla uvázat korzet trochu volněji. Ale udělala zkušenost, že svým vzhledem mohla ovlivnit pohledy svých mužských kolegů. Čím těsnější pas a čím ženštější vzhled, tím více obdivu a tím méně nepřátelství, když kráčela dlouhými, ponurými chodbami univerzity.

Maria rychle pokročila a sestoupila po točitém schodišti dolů do přízemí, otec kráčel za ní. Před domem stál krytý tmavý kočár, jímž Alessandro Montessori právě přijel z ministerstva financí, kde byl nejvyšším auditorem. Obvykle chodíval domů podél Tibery pěšky. Skutečnost, že obstaral kočár, Marii dokázala, že ji nenechal čekat zbytečně. Zaplavil ji pocit vděčnosti.

Když kočí spatřil Marii, seskočil ze sedátka a galantně otevřel dveře kočáru.

„Grazie mille!“ Maria elegantně vklouzla dovnitř. Její otec se posadil naproti ní na červenou polstrovanou lavici obrácenou po směru jízdy. Jakmile oba usedli, kočár s trhnutím vyrazil a rachotil na nerovné ulici.

Univerzita La Sapienza, založená jako papežská v roce 1303, se nacházela poblíž Svatého stolce. Byla teď řízena státem a rozdělena do čtyř fakult: teologické, filozofické, právní a lékařské. Dnešní trasa vedla Marii a jejího otce přes celý Řím, kolem několika významných památek. Maria by si kdykoli jindy pohledu z kočáru užívala. Milovala to živé město, které každou svou budovou vyprávělo o minulosti, v níž Vatikán bojoval o nadvládu se světskými vládci. Teprve po sjednocení Itálie vyrostl Řím v moderní hlavní město, ve kterém ozbrojené konflikty již nebyly na pořadu dne. Jak v nějakém obrovském muzeu střídalo jedno umělecké dílo jiné. Maria však dnes nevěnovala pozornost Koloseu, Fóru Romanu, Andělskému hradu ani Panteonu. Když překračovali Tiberu, ani se na řeku nepodívala. Nervózně si hnětla ruce v klíně a ustaraně se dívala na červené skvrny, které jí na nich zůstávaly.

„To cvičení nemusíš podstupovat,“ řekl její otec tiše. „Každý by pochopil, kdybys opustila školu. Ani výběr jiného povolání není žádnou hanbou.“

„V žádném případě!“ Odpověď jí doslova vystřelila z úst. Jemněji dodala: „Cokoli mě dnes čeká, nevzdám to. Za dva roky opustím fakultu jako dottoressa.“

Alessandro Montessori smutně svraštil vysoké čelo. Se zlostí se mísily obavy o dceru. „Není dobré, aby mladá žena řezala do obnažených těl mrtvých lidí.“

„Ale papá.“ Maria netrpělivě obrátila oči v sloup. „Diskutovali jsme o tom už tolikrát. Proč se považuje za samozřejmé, že mladí muži pitvají mrtvé, a za skandál, když totéž dělají mladé ženy?“

„Protože je to nevhodné! Nechci si ani představovat, co všechno uvidíš.“

Maria jen zavrtěla hlavou a neodpověděla. Tyhle debaty, o kterých věděla, že nikam nevedou, ji mrzely. Řezání do mrtvého těla je vždy děsivé, bez ohledu na to, zda je řez veden mužskou nebo ženskou rukou. Maria věděla, že zkušeností s pitvou musí projít sama. Údajně bylo nepřijatelné, aby studenti mužského pohlaví studovali obnažená těla za přítomnosti ženy. Profesoři byli názoru, že mladé studentky by se obecně neměly dívat na nahá těla. Dělat to za přítomnosti mužů se považovalo za ještě nepřístojnější. Proto Maria nejprve obdrží soukromou hodinu teorie a poté bude osamocena cvičit v pitevně. Do sálu ji budou smět pustit, teprve až všichni ostatní studenti dokončí úlohy. Pokud se spolužáci zdrží, slunce už dávno zapadne, než bude Maria moci do místnosti konečně vstoupit.

Kočár zastavil před čtyřpodlažní světlou budovou lékařské fakulty. Ke vchodu vedlo široké schodiště, lemované zprava i zleva obřími sloupy. Maria vystoupila z kočáru a její otec ji následoval.

„Mám tě doprovodit až do sálu?“

Maria se rozhlédla. Prostor před budovou univerzity byl z velké části prázdný. Matka táhla přes ulici vzpouzející se dítko a poblíž chlapec zápasil s těžkým vozíkem napěchovaným ohnutými kousky kovu. Nikdo jí nevěnoval pozornost. Mariin pohled klouzal po fasádě budovy. Za jedním z vysokých oken v prvním patře poznala postavu jednoho ze svých profesorů. Viděl, že Maria nepřišla sama. Tím bylo slušným mravům učiněno zadost.

„Ne, to není nutné. Mnohokrát děkuji.“

„V kolik tě mám vyzvednout?“

„Stačí, když mi kolem desáté pošleš kočár,“ odpověděla Maria. „Nemyslím si, že by v pozdní hodinu někdo kontroloval, jestli opravdu sedíš uvnitř.“

„V deset hodin?“ pochmurně zopakoval otec.

Než stačil začít protestovat, Maria se s ním rozloučila a vyběhla po schodech ke vchodu. „Musím si pospíšit!“ zavolala za ním a zamávala mu.

Uvnitř budovy bylo chladno. Pevněji si přitáhla kabát. Silné zdi působily, že často nesnesitelné horko města zůstávalo v létě venku a v zimě bývaly teploty příjemné. Na jaře a na podzim tu však vládla nečekaná zima. Proti vchodu visely přespříliš velké hodiny, připomínající neosobní halu vlakového nádraží. Vůbec se nehodily k honosnému baroknímu vybavení. Tato část univerzity byla umístěna v bývalém biskupském paláci. Pro nedostatek prostoru byly čtyři fakulty rozmístěny v mnoha různých budovách po celém Římě. Palác lékařské fakulty byl jednou z nejprestižnějších adres. Kamenné květinové girlandy na zábradlí a baculatí andílkové v okenních výklencích svědčili o někdejším bohatství zdejších obyvatel. I když se zlatá barva reliéfů tu a tam odloupávala, stále se dalo vytušit, jak působivé asi bývaly zdejší recepce a plesové noci. Dnes více či méně motivovaní studenti běhali úzkými, vysokými chodbami a oddávali se studiu za bíle natřenými dveřmi.

Maria udělala pár rychlých kroků a svižně dospěla do mezipatra, kde seděl za okýnkem univerzitní posluha. Mauricio byl nepěstěný malý muž, který přišel o pravou ruku ve válce proti Habsburkům. Teď celý den sedával v malé dřevěné kabince, četl noviny nebo jedl chléb se salámem, který mu do práce každé ráno balila manželka. Mauricio Marii nevěnoval žádnou pozornost, prošla kolem něj a pokračovala do druhého patra, kde byl anatomický sál. Cestou na chodbě potkala dva studenty. Andrea Testoni a Marco Balfano pocházeli z bohatých římských patricijských rodin a začali s ní studovat ve stejné době. Oba složili o polovinu méně zkoušek než Maria, což bylo způsobeno bujarým životem, který vedli. Místo studia raději trávili noci v městských kavárnách a barech, chodili na večírky a tancovačky. K Marii se chovali arogantně a za celé dva roky ji ještě ani jednou nepozdravili. Naopak si nenechali ujít jedinou příležitost, jak jí zkomplikovat život. Když ji uviděl Andrea Testoni, úskočně se usmál. Potom se otočil k Marcu Balfanovi, který byl o hlavu vyšší než on, a promluvil tak hlasitě, aby ho Maria dobře slyšela: „Dnes dostane ta namyšlená koza konečně zaslouženou lekci.“

Balfano se zasmál. Přestože byla Maria nenávisti těch dvou uvyklá, jejich slova se jí dotkla. Nikdy jim nic neudělala. Samotná skutečnost, že byla ženou, stačila na to, aby se muži cítili uraženi jejími úspěchy. Maria spolkla vztek a prošla kolem nich se vztyčenou hlavou. Na dlážděné podlaze hlasitě klapaly podpatky jejích šněrovacích kotníkových bot. Maria se soustředila na tento zvuk a snažila se ignorovat jejich zlomyslný smích. Zastavila se na konci chodby. Napjatě poslouchala. Za dveřmi bylo slyšet hlasy. Spolužáci ještě nedokončili cvičení. To znamenalo, že musí čekat. Nervózně přešla k jednomu z oken a opřela se o mramorový parapet.

Trvalo věčnost, než se otevřely dveře a do chodby vyšli dva studenti. Marii nevěnovali žádnou pozornost a mlčky kolem ní prošli, jako by byla vzduch. Oba vypadali vyčerpaně a bledě. Krátce nato se dveře znovu otevřely. Tentokrát vyšel profesor Bartolotti.

„Aha, tady jste,“ řekl. Bartolotti byl malý hubený muž s ohnutými zády. Na špičatém nose měl úzké kovové brýle, přes jejichž okraj přísně zkoumal své studenty tmavýma pichlavýma očima. Byl jedním z mála profesorů, který byl Marii příznivě nakloněn. Na začátku tomu tak nebylo, ale změnil názor, když si povšiml, že Maria dochází včas na všechna cvičení, svědomitě plní úkoly a studuje doporučenou literaturu. Bartolotti si své jediné studentky začal vážit a postavil se proti názoru ostatních přednášejících, zejména doktora Sergiho, prosadil a zajistil, aby Maria mohla chodit na hodiny anatomie, i když ne ve společnosti ostatních studentů.

„Pojďte dál, signorino Montessoriová, než se setmí.“ Široce otevřel dveře a pokynul jí. Přes tmavý oblek měl na sobě lékařský plášť, který už nebyl úplně čistý, se stopami krve a zbytky dalších látek. Maria se snažila na skvrny nedívat.

Bylo to poprvé, co vstoupila do anatomického sálu. Doposud slyšela jen hrůzostrašné příběhy o inventáři místnosti a ve své živé představivosti si stvořila vlastní obrázek. Neochotně následovala malého profesora do dlouhé haly. Místnost byla vyšší než chodba a strop zdobila svěží barevná freska. Polonahé římské bohyně seděly v nádherných vozech tažených podivnými bájnými bytostmi. Mariina pozornost se však nezaměřovala na staleté obrazy, ale na vysoké skříňky, jimiž byly napravo i nalevo lemovány stěny. Na policích byly seřazeny sklenice různých velikostí. Obsah nádob jí otřásl. Plavaly v nich části těl zemřelých: prsty, ruce, ale také vnitřnosti, a dokonce celé tělo nenarozeného dítěte. Marii se zvedal žaludek. Pozdní oběd, který snědla před několika málo hodinami, jí dodal. Sklenice strašně páchly čpavkem a rozkladem.

„Vzadu si můžete sundat kabát a obléknout si jeden z plášťů, abyste si zbytečně nezašpinila šaty.“ Profesor Bartolotti ukázal nataženou rukou na stojan na šaty v zadní části místnosti, která byla oddělena portikem.

Maria šla dozadu a dávala pozor, aby se nedívala doprava ani doleva. Bylo morálně přijatelné, aby se části zesnulého vznášely navždy ve sklenicích, místo aby odpočívaly v klidu v hrobě? Když se dostala ke stojanu na šaty, pověsila svůj kabát a sáhla po jednom z plášťů. Lem byl vlhký a lepkavý. Trhla sebou a plášť pustila. Rychle sundala kabát ze stojanu, úhledně ho složila a pracně si jej nacpala do své tašky. Matka jí nejspíš později vyhubuje, ale lepší zmačkaný kabát než stopy mrtvých těl. Špičkami prstů rozhrnula ostatní pláště a vybrala si ten, který sice byl potřísněný krví a dalšími tekutinami, ale skvrny na něm již byly zaschlé. Znechuceně vklouzla do pláště a pak se vrátila k profesorovi. Bartolotti přešel k jednomu ze stolů a zapálil petrolejovou lampu. Blikající světlo vrhalo děsivé stíny na špinavou desku stolu.

„Nenamáhali jsme se s úklidem. Stejně se stůl zase hned zašpiní,“ řekl profesor nedbale.

Maria jen přikývla. Nechtěla otevřít ústa ze strachu, že se pozvrací.

„Dnes budete analyzovat první orgány,“ řekl Bartolotti. „Připravili jsme pro vás vnitřnosti, které byste si měla pečlivě prostudovat. Cílem je, abyste rozpoznala, kde se nacházejí důležitá krevní řečiště a jaká je konzistence a velikost zdravého orgánu ve srovnání s nemocným. Chci, abyste si podrobně zapsala všechno, čeho si všimnete. Později během semestru se seznámíte s dalšími částmi těla. Je důležité propracovat se až ke kostem vrstvu po vrstvě a prozkoumat každou šlachu a sval. Po tomto semestru byste měla znát a umět pojmenovat každou jakkoli malou část lidského těla, poslepu i ve spánku.“ Na chvíli se odmlčel. „Výsledky těchto úkolů rozhodnou o známce za celý semestr.“

Maria znovu přikývla a zírala na mísu na stole. Voda v ní byla červeně zbarvená od krve, kterou před ní studenti spláchli. Vedle ní ležel špinavý zmačkaný ručník.

„Mohu donést čerstvou vodu?“

„Jak prosím?“ Bartolotti zmateně pohlédl přes obroučky brýlí.

„Chtěla bych naplnit mísu čerstvou vodou.“

„To je ztráta času. Je pozdě a rád bych šel domů. Manželka na mě čeká s večeří.“

Z představy jídla, ať už jakéhokoli druhu, začínal Mariin žaludek znovu protestovat.

„Copak tu nezůstanete?“ zeptala se Maria a ani se nesnažila v hlase zakrýt strach. Ten pocit se jí šířil celým tělem a mrazilo ji v zádech. Vytáhla ramena.

„Samozřejmě že ne, co bych tady dělal? Přihlížel, jak krájíte opilcova játra na tenké plátky?“

Maria dostávala závrať. Statečně vdechovala a vydechovala, aby neomdlela. Ten zápach byl hrozný. Uvažovala, jestli jsou výpary škodlivé pro její zdraví.

„Ukážu vám, jak používat pitevní nůž, jak ho správně nasadit, aniž byste se zranila, a potom vám posluha přinese orgány, které jsme pro vás připravili. Zbytek musíte zvládnout sama. Máte s sebou knihy?“

Maria mlčky přikývla.

„To je dobře. Takže můžeme začít.“

Z kovové misky-ledvinky na konci stolu vzal Bartolotti několik ostrých nástrojů a položil je do řady na špinavou desku stolu. S rozhodností se chopil prvního skalpelu a šikovně si ho nastavil v ruce. Cvičenými pohyby ukázal Marii, jak ho správně držet. Potom jí ho předal a požádal ji, aby udělala totéž. Stejným způsobem postupoval i u ostatních nástrojů. Soukromá hodina byla po několika málo minutách u konce.

„Tak to bychom měli,“ vydechl šťastně. „Obstaral jsem vám lampu, abyste měla dost světla a nemusela poznávat orgány jen podle jejich tvaru a pachu,“ poznamenal a zasmál se svým slovům, která považoval za dobrý vtip. „Za necelou hodinu tady neuvidíte ani ruku před očima. Slunce už zapadá.“

Maria poklesla v kolenou. Proč v místnosti nebyla židle nebo alespoň stolička, na které by si člověk mohl chvilku odpočinout?

Bartolotti dal všechny nástroje zpět do kovové misky a otřel si ruce do pláště. V tu chvíli se ozvalo zaklepání. Než mohl vykřiknout „dále“, dřevěné dveře se se skřípěním otevřely a vstoupil Mauricio. Maria přemýšlela, jestli otevřel dveře bradou, protože v rukou nesl před sebou velkou mísu. Vzpomněla si na nádobu, kterou Flavia za pár týdnů použije k pečení tradičního adventního panettone. Z této mísy však nevycházela lahodná vůně vanilky, rozinek, droždí a citronové kůry, ale děsivý zápach, který jako by pocházel přímo z pekla.

Mauricio s hlasitým třeskem položil nádobu na stůl. Tmavá slizká masa se zhoupla až po okraj nádoby. Sluha beze slov zamířil kulhavými pohyby zpátky ke dveřím.

„Mauricio na vás počká, dokud to tady nedoděláte. Dejte si načas a v klidu projděte všechny výzkumné objekty.“

Posluha zamumlal pár nezdvořilých slov, ale ta zanikla v jeho husté bradce, která mu dosahovala až k hrudi. Další ranou za sebou hlučně zabouchl dveře.

„Máte ještě nějaké otázky?“

Marii se honilo hlavou plno otázek, ale neodvážila se je položit. Bartolotti vypadal netrpělivě, natáhl se pro své zlaté kapesní hodinky a otevřel je. Bylo jasné, že chce jít za svou ženou na zaslouženou večeři. Už vyklouzl z pláště, odnesl ho na stojan a pověsil. Když se vrátil, Maria se stále neodvažovala podívat hlouběji do mísy.

„Máme tu pár velmi zajímavých exponátů,“ pronesl Bartolotti. „Těším se na vaše poznámky. Naučíte se toho dnes hodně, má drahá.“

Maria o svém vzdělávacím úspěchu vážně pochybovala, protože přemýšlela o tom, jak by tu mohla zůstat, aniž by omdlela.

„Přeji vám hodně úspěchů!“ Bartolotti se otočil k odchodu, ale pak si ještě na něco vzpomněl. „Nezapomeňte odnést lampu, až budete odcházet. Mauricio ji uklidí. A rozřezané orgány klidně hoďte do kbelíku pod stůl. Uklízečka je zítra odstraní.“

Rozloučila se s profesorem, a jakmile vyšel z místnosti, hledala zmíněný kbelík. Ale jak ho spatřila, zděšením skoro vykřikla. V otevřené nádobě byly kusy masa různých velikostí a tvarů. Maria spěchala k oknu a rychle rozrazila obě křídla. Potom se naklonila ven a držela se okenního parapetu. Dychtivě nasávala do plic podzimní večerní vzduch. Vůně koňského trusu, opečeného chleba ani kouř, který stoupal z nesčetných komínů, jí nikdy nepřipadaly tak vábné jako právě teď. Na okamžik zavřela oči. Srdce jí bušilo jako zběsilé. Cítila, jak v jejím těle pulzuje krev. Teprve když zápach úplně zmizel z jejích nosních dírek, pomalu znovu otevřela oči a podívala se dolů. Přes nerovnou cestu drkotal kočár, nějaká žena táhla těžký koš naplněný po okraj natlučenými rajčaty a okurkami. Měla na sobě otrhané šaty a vypadala unaveně. Určitě zeleninu nakoupila levně. Za ní se pohybovaly dvě postarší dámy v elegantních kabátech. Jedna nesla složený slunečník, který používala jako vycházkovou hůl. Ženy kráčely po nově položeném chodníku, který vedl pouze na další křižovatku a tam končil uprostřed ničeho.

Maria hleděla na bohaté dámy se stejnou závistí jako na unavenou ženu v ošuntělých šatech. Jak ráda by s nimi měnila! V dané chvíli se jí zdálo všechno lepší než místnost, v níž se právě nachází. Raději by roznášela kbelíky shnilé zeleniny po celém městě než muset se vypořádat s nevábným obsahem mísy na stole. Co provedla, že ji život tak trestá? Je to její pýcha, za kterou nyní platí účet? Obě ženy na ulici vypadaly, jako by byly spokojené se svým životem. Povídaly si a smály se. Proč nemohla také Maria být spokojena se všemi maličkostmi života? Proč se jen rozhodla dokázat světu, že žena může být stejně dobrou lékařkou jako muž? Maria zaťala ruce v pěst. „Protože je to pravda,“ řekla si vzdorovitě sama pro sebe.

Z úzké boční uličky vyšel lampář. Pod jednou paží měl zastrčený žebřík a v druhé ruce nesl malou lampu. Přešel k jedné z pouličních lamp, postavil žebřík, vylezl na něj a chystal se rozsvěcet světlo. Slunce už bylo nízko, za necelou půlhodinu úplně zapadne. Maria odstoupila od okna a vrátila se do místnosti. Musí ihned začít pracovat. Nasládlý, hnilobný zápach jí znovu pronikl do nosu. Snažila se dýchat tak povrchně, jak jen to bylo možné, v naději, že se jí do plic dostane trocha vzduchu. Odhodlaně se vrátila ke stolu. Bylo dobré, že profesor Bartolotti myslel na lampu a taky už ji rozsvítil. Až na úzký světelný zdroj byla už v místnosti tma. Blikající plamen vrhal na stěny děsivé stíny a zdálo se, že naplňuje obsah sklenic životem. Znetvořené části těla vypadaly, jako by v kalné tekutině předváděly bizarní tanec. Maria se přinutila nedívat. Místo toho se otočila k míse s příšerným obsahem. Nahoře ležela tmavá, lesklá hmota. Páchlo to hrozně, jako dech zemřelého. Maria potlačila nevolnost a sáhla pro ni. Orgány byly kluzké a studené. Špičkami prstů zvedla játra z mísy a udeřila jimi o stůl, kde se orgán rozplácl do všech směrů, jako by chtěl Marii utéct. Vzala jeden ze skalpelů z ledvinovité nádobky a zahájila první řez. Broukala si melodii dětské písničky, aby se rozptýlila. Její vlastní hlas zněl strašidelně. „Lucciola, lucciola, vien da me, ti darò il pan del re, pan del re e della regina…“

V tu chvíli by Maria opravdu dala chléb krále a královny hejnu světlušek, jen aby nemusela být sama. Snažila se nemyslet na to, co dělá. Játra ještě před nedávnem dobře sloužila nějakému člověku, ale teď byla v míse na špinavém stole. Mysli na něco krásného, napomínala se Maria marně.

Každý pohyb byl utrpením, každý řez mučením, ledový pot jí stékal po čele a kapal na desku stolu. Maria přesto pokračovala. To, co viděla, zaznamenala do svého zápisníku. Pokaždé když položila skalpel, nejprve si otřela ruce o špinavý hadr a až potom sáhla po peru. Přesto věděla, že její cenné psací potřeby budou navždy zničeny. Orgánů v misce postupně ubývalo. Rozřezané kousky házela do vedle stojícího kbelíku. Připadala si trochu jako Flavia, když kuchyňským nožem zpracovává nedělní řízky. Až na to, že Maria neřezala do vepřového, ale do jater mrtvé osoby.

Při každém zvuku, který pronikl do sálu z ulice, sebou trhla. I tikot zlatých hodin na dlouhém řetízku kolem krku zněl nepřirozeně hlasitě. Připadalo jí to jako věčnost, než konečně byla mísa prázdná. Maria se podívala dovnitř. Na dně zbyl jen vazký sekret. S úlevou otřela špinavým hadrem desku stolu a zběžně ho vyčistila. Poté odnesla mísu s vodou na chodbu k umyvadlu. Držela lampu v jedné ruce. Nemohla se dočkat, až ten nechutný lektvar vyleje. Běžela tak rychle, že se tekutina dvakrát rozlila přes okraj. Zpátky v pitevně se konečně zbavila špinavého pláště, pověsila ho k ostatním a rychle odešla z místnosti. Spěchala ze schodů do mezipatra, kde Mauricio spal ve své kukani. Když ho vzbudila, pomalu se narovnal.

„Příště nebudu tak dlouho čekat,“ zamumlal nepřátelsky. Vzal Marii lampu, takže po posledním schodišti musela sestupovat v pološeru. Naštěstí světlo z pouliční lampy pronikalo do haly vysokými okny. Maria vyběhla z budovy a nadechla se čerstvého vzduchu. Kočár, který pro ni objednal otec, už vyčkával vedle plynové lampy. Raději by šla celou cestu domů pěšky, ale samozřejmě bylo nemyslitelné, aby sama kráčela nočním městem. Když ji kočí uviděl, slezl z vozu. Hubený muž si vrazil klobouk hluboko do čela a pevně si obtočil kabát kolem ramen. Zdálo se, že je mu zima.

„Čekám už dobrou hodinu,“ řekl mrzutě. „Musím počítat ten čas navíc, za tu dobu jsem mohl obsloužit tři zákazníky.“

Maria byla příliš vyčerpaná na to, aby se s mužem dohadovala o penězích. Unaveně nastoupila do vozu a pohlédla z okna, když se kočár dal do pohybu. Její hlava byla úplně prázdná a toužila po horké vodě a voňavém mýdle, kterými by si umyla krev z rukou. Když drožka zastavila před domem jejích rodičů, vystoupila a bez váhání zaplatila neuvěřitelně vysokou částku. Vypočítávala mince z peněženky do ruky kočího, a při tom si trpce uvědomila, že se takové večery budou opakovat. Brzy bude muset pitvat nejen orgány, ale také části těla, a nakonec celého člověka. A nebude to dělat s dalšími studenty ve skupině, ale úplně sama.

Taková představa připravila Marii o poslední zbytky sil. Slzy se jí koulely po tvářích a toužila už jenom jít spát. Ignorovala nechápavý pohled kočího a bez pozdravu ho opustila. Rychle vyběhla ke vchodovým dveřím, vešla do domu a vystoupala po točitém schodišti do prvního patra.

Zdálo se, že na ni Flavia čeká, protože jakmile Maria zaklepala, už se otevřely dveře.

„Jdete pozdě,“ řekla služebná. Flavia také vypadala unaveně. Tou dobou už bývala obvykle v posteli, protože musela ráno vstávat první, zatopit v kamnech a připravit pro rodinu snídani. „Vaše matka na vás čeká v jídelně.“

Maria teď neměla chuť mluvit s matkou. Ale nebylo úniku. Renilde uslyšela svou dceru a vyšla na chodbu.

„Pojď, než jídlo úplně vystydne,“ řekla a pokynula své dceři do jídelny.

„Nemám hlad.“

„Nesmysl. Celý den jsi nejedla. Potřebuješ pořádné jídlo.“

„Nenechala jste kabát v kočáru?“ Flavia pohlédla za Marii, jako by tam snad schovávala své oblečení.

Unavená Maria otevřela koženou tašku a vytáhla zmačkaný kabát.

„Ach!“ Flavia si ho od ní zamračeně vzala.

„Mrzí mě to,“ omluvila se Maria. „Obávám se, že ho budeš muset vyžehlit. Zítra ho znovu potřebuji.“

Flavia přikývla, ale Maria viděla, že by služebná raději zaklela. Což bylo pochopitelné, protože ji Maria právě připravila o další půlhodinu spánku.

Renilde Montessoriová čekala mezi dveřmi do jídelny. I přes pozdní hodinu měla stále na sobě těsně padnoucí tmavé šaty s jemným krajkovým límcem. Vlasy měla úhledně sepnuté několika hřebeny. Její manžel určitě už dávno převlékl oblek za pohodlnější župan a teď asi sedí v salonu s novinami, doutníkem a sklenkou chianti, aby příjemně zakončil den.

„Pojď už, Marie,“ dožadovala se Renilde.

Maria se rezignovaně vlekla chodbou.

„Ty jsi snad plakala?“ studovala Renilde tázavě tvář své dcery.

„Už je to v pořádku,“ prohlásila Maria. „Ale než něco sním, musím do koupelny. Prosím, omluv mě.“ Cestou do koupelny doslova cítila v zádech Renildin starostlivý pohled. Co si Maria pamatovala, snažila se Renilde vždy chránit svou dceru před všemi obavami a starostmi. V době kdy Maria jako jediná dívka navštěvovala technickou školu Regia Scuola Tecnica Michelangelo Buonarroti, Renilde ji každý večer povzbuzovala, když se občas pohádala se spolužákem. A později, když Maria studovala vědu na Regio Istituto Tecnico Leonardo da Vinci, byla to znovu Renilde, kdo jí trpělivě naslouchal a povzbuzoval ji, aby pokračovala ve studiu, i když známky občas nebyly tak dobré. Při všech jejich rozhovorech se dozvěděla nejen zajímavé věci o přírodních vědách, ale také se podílela na životě své dcery a měla pocit, že je sama součástí světa ovládaného muži.

Maria se obvykle těšila z matčina zájmu a oceňovala pocit bezpečí, který jí poskytovala. Ale dnes nechtěla s Renilde mluvit. Než bude vyprávět, co se odehrálo v pitevně, musí přijít na to, jak dál. Přežije další večer sama v sále?

Maria vešla do koupelny a naklonila se nad umyvadlo. Zatáhla za mosaznou páku a z kohoutku se okamžitě řinula studená voda. Dům Montessoriových disponoval teplou a studenou tekoucí vodou – luxusem, kterým se mohlo pochlubit jen několik rodin v Římě. Mariin otec vydělával slušné peníze jako vysoce postavený daňový úředník a nemalé bylo i věno její matky. Maria si nechala téct vodu po rukou, dokud nezrudly a ona už necítila chlad. Sáhla po bílém mýdle, opatrně napěnila každý prst a ucítila jemnou vůni konvalinky. Znovu a znovu si přikládala ruce k nosu, na němž zůstalo trochu pěny. Potom si namydlila tváře a stříkala si na ně studenou vodu.

„Marie!“ Ozvalo se zaklepání na dveře koupelny. Přes matné sklo bylo vidět matčinu siluetu. „Pojď konečně z té koupelny. Těstoviny už budou studené.“

„Za okamžik, mamá!“ Maria si smyla mýdlovou vodu z obličeje. Konečně zápach hniloby zmizel. Utřela se měkkým ručníkem.

Potom si zastrčila vlhké kudrlinky, které se jí uvolnily z účesu, za uši, narovnala si sukně a pohlédla do oválného nástěnného zrcadla se zlatým rámem. Mladá žena, které hleděla do tváře, byla navzdory své únavě mimořádně atraktivní. Rty měla plné a smyslné, oči velké a tmavé, lemované hustými dlouhými řasami. Marii ale chybělo odhodlání, které jí obvykle svítilo v očích.

Renilde netrpělivě zaklepala na dveře. Maria otevřela.

„Co děláš tak dlouho v koupelně?“

„Myju se.“

Renilde se nesouhlasně zamračila. „Tak pojďme konečně do jídelny.“

„Opravdu nemám hlad.“

„Tak pojď, alespoň kousek chleba,“ neoblomně trvala na svém Renilde.

Maria to vzdala a následovala matku. K jejímu velkému překvapení otec neseděl, jak čekala, v salonu, ale posadil se ke stolu a četl noviny. Když Maria vstoupila do místnosti, krátce vzhlédl. Uprostřed kulatého stolu byla porcelánová mísa s poklicí. Bylo prostřeno na jediném místě. Vedle plochého talíře byl úhledně složený látkový ubrousek, těžké stříbrné příbory a sklenice na vodu s jemným brusem, v níž se odráželo světlo z petrolejové stropní lampy.

„Určitě nechceš nic jíst?“

Renilde se naklonila přes stůl a zvedla poklop mísy. Místností se okamžitě rozlila vůně šalvěje, másla a česneku. Marii zakručelo v břiše.

„Možná sousto ochutnám.“

Renilde spokojeně přikývla. Vzala naběračku a na talíř Marii nandala pořádnou porci těstovin. Potom vzala malou misku s jemně nastrouhaným parmezánem a položila ji na stůl před Marii.

„Posluž si.“

S lahodnou vůní hrůzné obrazy z pitevny pozvolna mizely.

„No tak povídej. Jaká byla tvoje první lekce v anatomickém ústavu?“

„Za chvíli, mamá!“ Maria obranně zvedla ruce. Vdechla vůni šalvěje a před jejím vnitřním zrakem se objevil obraz byliny s fialovými kvítky. Mělo to uklidňující účinek. Napětí posledních několika hodin z ní spadlo jako brnění, které jí těžce sedělo na ramenou.

„Nech ji přece trochu najíst,“ zamumlal Alessandro zpoza svých novin.

Maria napíchla čerstvé těstoviny vidličkou, strčila si sousto do úst a užívala si vůně, která se jí šířila v ústech. Těstoviny chutnaly povědomě, bezpečně a domácky.

Renilde netrpělivě sledovala, jak její dcera jí. Když byl talíř téměř prázdný, už se nemohla udržet.

„Co ses dnes naučila?“

Maria rozložila ubrousek a otřela si máslo ze rtů.

„Pochopila jsem, že vynalézavost některých mužů v tom, jak ztěžovat život na univerzitě ženám, je téměř neomezená.“

Renilde složila ruce na stůl. „Můžeš se vyjádřit trochu jasněji?“

Mariin otec také zvědavě vykukoval přes okraj novin.

„Takzvaná soukromá lekce spočívala ve výuce, jak držet skalpel. Pak jsem musela řezat páchnoucí orgány mrtvých lidí sama a v téměř úplné tmě – obklopena nechutnými částmi těla ve smrduté tekutině.“

Alessandro položil noviny na stůl. „Tohle nemusíš podstupovat, Maria. Můžeš ukončit studium a vést úplně normální život.“

„Co je to normální život?“ Maria zvýšila hlas. Její únava byla téměř pryč. „Chceš, abych se vdala a měla děti? Proto jsi využil svých kontaktů na ministerstvu školství a mezi dalšími vysokými úředníky, abych mohla být přijata na univerzitu?“

„Neměla bys mi to připomínat.“ Jeho oči potemněly. Po nekonečných diskusích se svou ženou a dcerou ustoupil jejich nátlaku a pomohl Marii ke vstupu na lékařskou fakultu. Přestože by byl raději, kdyby si jeho dcera zvolila jinou cestu. Mrzutě vstal a šel ke stolku pod oknem. Otevřel malou zásuvku a vytáhl dřevěnou krabičku na doutníky.

„Prosím ne v jídelně,“ hudrovala Renilde. „Pach pak visí v místnosti po celé dny a jídlo chutná po tvém tabáku.“

Alessandro sevřel ústa, vytáhl z krabice doutník a vložil si ho do kapsy županu. „Jdu do salonu.“

Renilde se na svého manžela vděčně usmála.

„Papá, když kouříš, cítíš něco jiného než tabák?“ zeptala se Maria.

„Jak prosím?“ zastavil se užaslý Alessandro.

„Necháš mě jednou vyzkoušet doutník?“

„Marie, nezačneš snad kouřit, že ne?“ rozhořčovala se Renilde.

„Vždycky jsem si myslel, že ti vůně tabáku vadí,“ řekl Alessandro.

Na rozdíl od své manželky by nepokládal kouření své dcery za nic špatného. Nebylo neobvyklé, že se moderní ženy uchylovaly k cigaretám. V určitých sociálních kruzích byly dokonce považovány za módu. Čím bohatší ženy, tím dražší tabák, který kouřily.

„Ten zápach je mi pořád nepříjemný,“ řekla Maria, „ale určitě snesitelnější než pach v pitevně.“

„Netuším, jak to tam páchne, ale když kouříš, obvykle necítíš nic jiného,“ vysvětlil otec.

Rázem zmizela nejen Mariina únava, ale také její sklíčenost. Měla plán, který chtěla už zítra uvést do života.

„Dáš mi jeden ze svých doutníků, papá?“

Alessandro Montessori se neochotně vrátil ke stolku se svou krabicí na tabák. „Pokud se tě někdo zeptá, kdo ti dal doutník, nechci, aby zaznělo mé jméno.“

„Slibuji!“ Maria vyskočila a běžela ke svému otci. Než mohl začít protestovat, vtiskla mu polibek na tvář. Gest náklonnosti se Maria po dva roky zdržela, protože byla přesvědčena, že o ně Alessandro nestojí.

Ale nevšimla si otcova dojatého pohledu, protože její myšlenky už byly zase v pitevně. Inspiroval ji nápad, že zdolá i tuto překážku. Velmi spokojeně si přitiskla doutník k nosu a vdechla květinovou vůni tabáku.

„Takhle to bude fungovat,“ řekla s jistotou vítězství. Potom poděkovala matce za lahodnou večeři a otočila se k odchodu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Maria Montessoriová.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.