GOOD GIRLS DIE FIRST

Copyright © 2020 Kathryn Lougheed

All rights reserved.

Translation © Hana Láryšová, 2021

ISBN 978-80-242-7662-5

Ty víš, kdo jsi.

JEDNA

Za nocí, při nepříznivém větru, se zdálo, že se z ostrova Allhallows Rock směrem k vnitrozemí nese jakási zkomolená hudba. Zapadající slunce vrhalo na ostrov mlhavé odstíny červené a oranžové a na okamžik to vypadalo, jako kdyby stále ještě hořel.

Vody černé jako dehet polykaly světla a lidé z Portgrave znovu odkláněli své zraky jinam. Ať už měli vůči opuštěnému zábavnímu parku a kilometr a půl dlouhému molu jakékoli otázky, raději na ně zapomínali. A Ava po většinu času zapomínala, že tam ostrov vůbec je.

Ovšem nic neosvěží paměť tak jako vydírání.

Po celé pláži pokryté stíny se dál rozpínalo ticho. Z jedné strany dláždily cestu k zašlým neonovým cedulím na nábřeží v Portgrave oblázky a mořské řasy. Z té druhé obkreslovala linii pobřeží betonová hráz, díky níž vypadaly polorozpadlé chatrče a zabedněné stánky jako vězeňský komplex.

Ava žádné potencionální vyděrače neviděla, vlastně neviděla vůbec nikoho.

V osm hodin na molu v Portgrave. Dokážeš udržet tajemství? Stálo na její pozvánce. V týdnu jí na rohožce u dveří přistála sněhobílá obálka. Uvnitř byla fotografie, kterou kromě Avy nikdo neviděl. Nebo aspoň neměl vidět. Někdo použil starý psací stroj, aby na zadní stranu fotky napsal tajné instrukce a dnešní datum. Nic víc. Ale muselo jít o vydírání. Proč by jinak Avě posílali důkaz jejího největšího tajemství?

Obrátila pozornost k molu, které se za zamčenými branami táhlo do moře jako most ze zápalek zapomenutý na dešti. Ztrouchnivělá dřevěná prkna zakrývala nebezpečný propad do zpěněné vody. Čtyřicet let staré lešení se v prapodivných úhlech volně pohupovalo. A kdyby to pro někoho nebylo dostatečně přesvědčivé, ručně psaná cedule hlásala: Tímhle směrem číhá smrt.

Kdysi býval ostrov místem zábavy. Kolotoče. Pouťové atrakce. Herna a night club. Jeho králem byl sám grandiózní Baldo, než ovšem jeho království nezničil zatím neobjasněný požár. Hasičský sbor spolu s lidmi od pobřežní hlídky plameny svědomitě uhasili. Postavili i nouzové lešení, aby molo zachránili. Pak se všichni vrátili na pevninu a zamkli brány.

Dál už ten příběh Ava neznala. Ve městě se o molu v Portgrave nemluvilo. Nemluvilo se ani o Baldovi. Jako by upadl v zapomnění. Ava několikrát vyzvídala u babičky, ale ta jí doporučila, ať se raději drží stranou, a odmítala jí odpovědět, i když na ni zatlačila. Nejzvláštnější na tom bylo, že Ava se opravdu držela stranou, dokud ji k branám na molu nepřivedl vyděrač.

Ze zvyku zvedla svoji digitální zrcadlovku do výše hrudníku a zaostřila záběr. Ve zrezivělých turniketech a polorozpadlých stáncích s koblihami se skrývala zvláštní krása. Ale Ava chtěla, aby její fotky obsahovaly víc než jen dramatické přírodní světlo a omyté barvy. Chtěla, aby o něčem vypovídaly. Chtěla zachytit ducha kapitalismu a následky odlivu investic, jež se stále vznášely nad molem i čtyřicet let poté, co z něho zmizeli lidé. Tak si to aspoň napsala na Instagram.

Odtáhla foťák na délku paže a ledabyle udělala selfie. Hned si fotku zobrazila. Soumrak dodal její tváři pixelované vzezření. Tmavé vlny střižené na mikádo hned pod čelistí. Díky špatnému světlu vypadala její pokožka olivové barvy bezchybně. Mírně rozevřené rty postrádající úsměv. Ava se nikdy na fotkách neusmívala, s úsměvem vypadala na šestnáct.

„Ten foťák ti jednou ukradne duši,“ ozval se hlas.

Avě se sevřel žaludek. Nemusela se otáčet, aby věděla, že se k ní přes příbojové vlny blíží její nejlepší kamarádka Jolie. Ava a Jolie byly nerozlučnou dvojkou jako hranolky s kečupem nebo jako ta děsivá dvojčata z filmu Osvícení. Jednou si Jolie při skoku z pobřežní hráze zlomila ruku a Avu několik týdnů bolela paže. Jindy zase po nepovedeném barvení vlasů skončila Ava s příšernou oranžovou hlavou a Jolie se solidárně nabarvila stejně. Celé týdny všichni říkali Jolie „Bozo“ a Avin kiks tak díky Joliinu brutálnímu odstínu ustoupil do pozadí.

Jistě, bývaly doby, kdy Joliino přátelství Avu dusilo. Ale po většinu času by po svém boku nechtěla mít nikoho jiného. Jenomže tohle bylo jiné. Toho vyděrače si Ava potřebovala vyřešit sama, aniž by do toho Jolie zasahovala a soudila ji. Jolie neměla vědět, kam jde.

Ava vypnula foťák a počkala si, až se zatáhnou čočky. Když konečně vzhlédla, kamarádka už ji obešla a opřela se o posprejovaná prkna. Vykoukla na ni zpod kapuce obřího pandího overalu. Nakadeřené blond kudrny se stále ještě oranžovými konečky jí trčely do všech stran.

„Fajn že tě tu vidím. Myslela jsem si, že máš na večer plány s photoshopem,“ spustila Jolie ironicky, ale Ava ji odpálkovala.

„Ty mi máš co povídat. Říkala jsi, že se budeš učit a že si vypneš mobil. “

Jolie přivřela oči, očividně si nebyla jistá, jestli jí stojí za to zůstat na Avu naštvaná, když sama taky lhala. „Co teda děláš tady?“

„Ujíždím na urbanistické zchátralosti,“ odpověděla Ava a kývla hlavou k molu.

„Jsem si jistá, že všech tvých čtrnáct followerů bude skákat radostí. “

„Devatenáct tisíc, ale kdo by to počítal. “ Odmlčela se. „Sledovala jsi mě?“

Jolie na ni nepřestávala upřeně hledět. „Ehm, ne. Přišla mi poštou pozvánka. “ Protáhla obličej a nakrčila pihovatý nos. „Kdo ještě posílá něco poštou?“

Staří lidi a vyděrači. Především vyděrači. Takže Jolie tu byla proto, že měla vlastní tajemství.

„A o co jde?“ vyzvídala Ava.

Jolie se na ni podezřívavě zadívala. Nakonec vytáhla z overalu kus zmačkaného papíru a prakticky ho po Avě hodila. „Se podívej, jestli chceš. “

Ava obrázek vyhladila. Byla to napodobenina cirkusového plakátu z devatenáctého století. V křesle s vysokým opěradlem upjatě seděla dáma s plnovousem a na koleně jí stála trpasličí žena. Vedle nich byl chlapec, co spíše připomínal vlka než člověka, a muž s elefantiázou. Vítejte v obludáriu, hlásal nápis na transparentu nad jejich hlavami.

Ava plakát otočila. Na zadní straně byly psacím strojem napsány stejné instrukce jako ty, které sem přivedly ji. V osm hodin na molu v Portgrave. Dokážeš udržet tajemství?

Podle Aviných propočtů existovaly na světě dva druhy tajemství. Tajemství, která ztrácejí svoji sílu, jakmile se s nimi člověk svěří. A tajemství, co změní všechno. Taková tajemství odhalují pravou podstatu člověka a odkrývají, kdo ve skutečnosti je. Ava věděla přesně, do které kategorie spadá to její. Ale co Joliino tajemství?

„Znamená ten obrázek pro tebe něco?“ zeptala se jí Ava.

„Jestli něco znamená?“ opáčila Jolie.

„Jde mi o to, že moje pozvánka byla… osobní,“ vysvětlila.

To poněkud změkčilo Joliin tvrdý výraz. „Pochopila jsem, že si se mnou někdo zahrává. Snaží se být vtipný, víš? Kvůli Maxovi. Když vyjde z domu, tak na něho nějací pitomci na sídlišti pokřikují obludárium. “

„Aha. “

Joliin starší bratr málem nepřežil loňský požár domu. Někdo nechal bez dozoru zapálenou cigaretu. Plameny se rozšířily příliš rychle na to, aby jim mohl uniknout. Příštích pět let bude muset podstoupit bolestivé transplantace kožních štěpů a plastické operace, aby se napravila škoda, kterou mu na obličeji napáchaly plameny.

Ava se podrbala ve vlasech, které se jí díky spršce mořské vody začínaly lepit. „To je mazec. “

Jolie si vzala od Avy pozvánku zpátky. „Proto taky hodlám zjistit, kdo mi to poslal, a vrazit mu koleno do koulí. Chápu to správně, že ty máš něco jiného? Ukaž mi to. “

Ava zapřemýšlela, kolik toho může prozradit. Už to, že její tajemství znal jeden člověk – neznámý vyděrač –, bylo ažaž. Vytáhla pozvánku z kapsy a pohrávala si s ní.

„To je parkoviště u Orákula?“ Jolie chňapla po fotce a zkoumala ji. „Proč ti někdo poslal fotku poschoďového parkoviště?“

Ava otevřela a hned zase zavřela pusu, nebyla si úplně jistá, co na to říct.

„Ehm, co se na tom parkovišti stalo?“ zeptala se Jolie.

„Nic. “

„Lhářko! Poznám, když mi něco zatajuješ. Zčervenáš a potíš se. “

„A já poznám, když ty něco zatajuješ mně. Jako třeba to, co ten plakát z obludária doopravdy znamená. “

Upřeně se na sebe dívaly. Kdysi dávno Ava věřila, že mezi nimi dvěma nikdy nebudou žádná tajemství. Ale Ava nebyla jediná, kdo tu něco skrývá.

Nakonec napjaté ticho přerušila Jolie. „Do Orákula si to lidi chodí rozdávat, ne?“

„Jak bys asi něco takového vůbec mohla vědět?!“

„Netuším. To ty tady ujíždíš na focení betonových patníků nebo co, úchylačko. “

Ava se nuceně usmála. Málem ze sebe dokázala vymáčknout i smích, když vtom v dálce začaly odbíjet kostelní hodiny. Každý úder zvonu rozvibroval hlubokou prázdnotu uvnitř ní. Postavila se čelem k molu. Jedna lampa zablikala a rozsvítila se. Potom se jedno po druhém probouzela k životu další světla na molu a mlhu postupně prosvěcovala umouněná oranžová. Ava ještě nikdy neviděla, jak se ostrov rozsvěcí; ani si neuvědomovala, že sem stále ještě vede elektřina.

„Na to, že je čtvrtek, si někdo dal sakra záležet,“ prohodila.

„Nebudu ti lhát,“ odpověděla Jolie. „Takhle začíná prakticky každý horor, co jsem kdy viděla. Někdo tajemně svolá teenagery na nějaké místo a pak nechť vypuknou jatka. “

Ava nakoukla skrze plot. „V tom případě jsi nahraná. Ve filmech vždycky nejdřív umřou zlobivý holky. “

„Jo, to máš pravdu. Hlavně ty, co na sobě mají obleček pandy velké. “

„Což mě přivádí k další otázce…“

Jolie pokrčila rameny. „Všechny ostatní hadry mám v prádelně. “

Ava se zády opřela o plot. Jolie se k ní přiloudala a napodobila ji. Strčila ruku do výstřihu svého úboru a vytáhla otlučený kovový zapalovač. Zapálila ho a zhasla, znovu zapálila a hleděla do plamínku, dokud ho nesfoukl vítr. Cvak, klik, plamen. Znovu.

Prudce zaklapla víčko. „Snažím se přijít na to, proč jsme tady. Ať je za těmi pozvánkami kdokoli, myslí si, bůhvíjak není chytrý, jako Hawking. “

Ava se narovnala, protože podél opuštěné hráze zpozorovala přibližující se temný stín. Zaostřila na postavu pohled a rozpoznala známá shrbená ramena. „Když už mluvíme o někom, kdo si myslí, že je chytrý…“

„Není to hnusák Clem?“ ušklíbla se Jolie.

Ava protočila oči. Jolie nesnášela všechno populární – ať už šlo o módu, hudbu nebo lidi. V Clemovi se to všechno pojilo. „To nebylo hezké. Ale ano, myslím, že jo. “

Clem vstoupil do záře pouliční lampy. Uviděl je a okamžitě se zastavil. Jak na něho dopadalo zezadu světlo, změnil se v pouhou siluetu. Avě to připomnělo obal od alba, tajemný a designový. Nedokázala odolat a zvedla foťák. Když cvakla spoušť a zasvítil blesk, Clem couvl, načež vykročil přes cestu k nim. Měl brýle s červenými obroučkami a přes roztrhané tričko se skupinou Kraftwerk retro kšandy.

„Co tu vy dvě děláte?“ řekl až moc nahlas, pak si vyndal sluchátka z uší. Visela mu kolem krku, chrlila cosi elektronického, samé nelibozvučné noty.

Ava na něho zírala. Vlněná čapka se mu svezla dozadu. Plné rty zkroutil do téměř afektovaného úsměvu. Ty rty Ava okusila svými zuby – ještě to měla v živé paměti. Tváře jí zahořely studem.

„Vy dvě? Tady?“ zopakoval.

„Rozdáváme si to tu,“ odsekla a okamžitě toho zalitovala. Sklapla pusu a v duchu si slíbila, že za všech okolností už bude zticha.

Zmateně si prohlédl Joliin kostým pandy. „Tak jo. “

„Taky jsi dostal pozvánku?“ zeptala se Jolie. „Ukaž nám ji. “

„Páni! Nějaká drsná. “ Zdráhavě vytáhl papír velikosti A5 a podal jí ho. Tři lidi. Tři tajemství.

Ava se naklonila blíž, aby se taky podívala. Byl to letáček na koncert vytištěný na laciném papíře jako ty, co se válejí všude na chodníku před Black Boxem na South Street. Zobrazoval siluetu nahé ženy s hlavou zakloněnou v extázi.

Dnes živě, stálo na letáčku. White Flag.

White Flag bylo jméno, pod kterým Clem vystupoval na stránkách, kde propagoval svoji hudbu. Snažil se někdo vydírat Clema kvůli jeho hudbě? Ale to by nevysvětlovalo tu ženskou siluetu.

„Klasa,“ střelila Jolie po Clemovi pohledem. Úmyslně si trhala obočí tak, aby jedno bylo zvednuté. Ava dobře věděla, jak její pohled dokáže člověka zneklidnit.

Clem zlostně a s vyceněnými zuby pohlédl na Jolie. „Není to skutečný leták. “

„Očividně,“ ucedila Jolie. „Všichni víme, že hraješ akorát u sebe v pokoji a obaly svých alb zvedáš na vyšší level jenom díky Aviným fotkám. “

„On se mě zeptal, jestli je může použít,“ řekla Ava tiše. To bylo za dlouhou dobu poprvé, co Jolie jejím fotkám málem složila kompliment.

„To je jedno. Tak jdeme tam, nebo co?“ Jolie zatřásla bezpečnostním plotem jako zvíře v kleci.

„Myslíš, že máme dojít přes molo na ostrov?“ ozval se Clem.

„Klidně ho můžeš třeba přestepovat, mně je to fuk,“ na to Jolie. „Pojďme. “

Vytáhla se na plot a přeskočila na druhou stranu. Když dopadla, prkna pod jejíma nohama zlověstně zavrzala a dvě krysy odcupitaly do bezpečí dětské helikoptéry. Ava se otřásla.

„Dámy první?“ pronesl Clem nadějeplně.

Ava zavrtěla hlavou a tiše pozorovala, jak neochotně leze nahoru. Chovala se divně a trapně. No tak se líbali. A co jako? Neexistoval žádný důvod, proč by s Clemem nemohla mluvit úplně normálně. Napadlo ji, že by mu mohla říct, ať si dá pozor na krysy. Nebo ať je opatrný.

„Buď krysa,“ vypadlo z ní. Bože.

„To se hodí. Díky. “ Přehoupl se přes plot.

„Buď krysa?“ zašeptala si Ava pro sebe, prostrčila foťák dírou a pak ho následovala přes plot. „Co je to s tebou?“

Přistála na druhé straně a sehnula se pro foťák. Všichni tři se ubírali po molu, překračovali chybějící prkna. V temnotě pod nimi se tříštily vlny. Clem šel první, Ava s Jolie ho následovaly.

„Co se děje?“ pošeptala Avě Jolie. „Chováš se nějak divně. Dokonce divněji než normálně. “

Ava zalétla očima ke Clemovi a pak uhnula pohledem. „O nic nejde. “

„Clem?“ Jolie spadla brada. „Ty a Clem?“

„Bylo to jenom jednou a teď je mi to děsně blbé. Můžeš to nechat být?“

„Ne, to určitě nemůžu. Nemůžu uvěřit, žes mi to neřekla. “

„Těžko je to něco, co bych chtěla šířit po škole. Je tak…“

„Hnusnej? Souhlas. Spal s půlkou holek z našeho ročníku. Ach, Cleme, tvoje hudba je tak boooožíííí,“ protáhla. „Je namyšlený, až to bolí. “

Ava bojovala s úsměvem. „Víš,“ zašeptala, „úplně vážně mi řekl, že sedm velkých septakordů jsou hudba lásky. Pak mi zahrál na foukací harmoniku. Nosí ji v rukávu. “

„A to se ti líbilo proč?“ zeptala se Jolie znechuceně.

Ava se snažila vymyslet vhodnou odpověď. Clem nebyl ten typ kluka, co by našel pochopení u někoho, jako je Jolie. Ani Ava ho tak úplně nechápala. Ve škole se chová namachrovaně a předstírá, že ignoruje všechny holky, co mu nadbíhají. Pak na některou mrkne, vrhne svůj pověstný pokřivený úsměv a holka, co čeká u jeho skříňky, se jako zázrakem mění v jeho novou otrokyni.

Ava by lhala, kdyby tvrdila, že posledních několik let nestrávila jeho pozorováním. Příležitostně se oddávala snění. Ale to bylo všechno; potřebovala něco víc než hipster brýle a zmíněné mrknutí. Jenomže pak si s Clemem poklábosila online. Přes obrazovku byl úplně jiný a právě téhle verzi Clema Ava propadla.

A tak si začali posílat přes internet fotky a hudbu a Clem použil nějaké Aviny fotky na obaly svých alb. Dalším logickým krokem bylo rande jednou po škole, ale to se ukázalo jako katastrofa. Tváří v tvář Ava zjistila, že ji postihla zoufalá neohrabanost, a nebyla schopná vyplodit kloudnou větu. Ne že by na tom záleželo, protože Clem bez ustání mluvil o sobě. Tu hrůzu mohla zastavit pouze jediným způsobem – polibkem. Ale ani ten nebyl, jak si ho vysnila. Bylo to mokré a celé tak trochu moc ukousané.

„Bože, co sis myslela?“ pokračovala Jolie.

„Nemyslela jsem,“ přiznala Ava.

„No, mozkem určitě ne. “

Ava škádlivě strčila do Jolie loktem. „Zmlkni. “

„Hej, Cleme!“ zavolala Jolie. „Ava mi tu právě povídá, že si o tobě myslí…“

Ava jí zacpala dlaní pusu. „Jestli okamžitě nepřestaneš, shodím tě do moře. “

Jolie pokorně přikývla, a když Ava ruku spustila, vykřikla: „Ava tě miluje!“

Ava ji sjela naštvaným pohledem. „Nemiluju,“ hlesla.

Clem je sledoval přimhouřenýma očima. „Jasně,“ řekl pomalu a pak se zavrtěním hlavou pokračoval v chůzi. Kdyby si Ava nemyslela svoje, přišlo by jí, že vypadá ublíženě. Ale ona si svoje myslela.

„Už jsem ti někdy řekla, že tě nenávidím?“ zanotovala směrem k Jolie.

Ta ji oběma rukama popadla za hlavu a vtiskla jí mokrou pusu na rty. Pak se zachechtala a pokračovala po molu dál. Ava si otřela ústa a nechápavě sledovala kamarádčino sebevědomé vykračování. Jolie se nechovala jako někdo, kdo si dělá starosti s vyděračem. Ale poslední dobou bylo těžké se v ní vyznat. Panovalo mezi nimi napětí a Ava si nebyla jistá, jestli za tou změnou stojí Maxova nehoda nebo Orákulum.

„Nebuď srab a pohni kostrou,“ zavolala Jolie přes rameno.

Ava popoběhla, aby je dohnala. Všichni tři prošli velkým želeným obloukem na Allhallows Rock. Všechno tu páchlo hnijícím mokrým dřevem a ztuchlými mořskými řasami. Vítá vás grandiózní Baldo, stálo na ceduli. Obrázek ho ukazoval jako bělocha středního věku ve staromódním černém obleku. U pasu se mu leskly řetězy, svazovaly ho jako trestance.

Ale nebyl to Baldo, kdo přitáhl Avinu pozornost. Přímo za ním, skrytý v pozadí, stál další muž. Mladší, s černou barvou rozetřenou přes oči a zlomyslným úsměvem. Ava se zachvěla.

„To je ale humus,“ prohodila Jolie.

Ava odtrhla pohled od billboardu. Jolie a Clem hleděli na kruhovou budovu posazenou na nejvyšším bodě ostrůvku. Videoherna v přízemí a nahoře night club. Požár přežila neporušená a vypadala stejně nevkusně jako v den, kdy před čtyřiceti lety odešli z ostrova poslední návštěvníci.

Po pravé straně herny byla vyhlídková plošina s kolotoči včetně obří dřevěné horské dráhy, kterou téměř celou zničil požár. Vlevo vedly mezi kamennými budovami schody do spodní poloviny ostrova. Ava pohlédla dolů na zbytky pouťových atrakcí. Stály jedna vedle druhé podél skalnatého pobřeží a částečně už je spolykal oceán.

„Představovala jsem si něco víc…“ Ava hledala vhodné slovo, „romantičtějšího. “ Ale ani to přesně nevystihovalo, co chtěla říct.

„Aby si to lidi mohli spolu rozdat?“ zeptal se Clem a zaculil se.

Vyschlo jí v puse. Myšlenky se jí zacyklily u jejich polibku a nebyla to příjemná vzpomínka.

Jolie jednou rukou objala Avu kolem krku. „Až přijdu na to, kdo nás sem přitáhl, ukopnu mu koule. A Ava ten okamžik zdokumentuje. “

„Nejsi ty náhodou básník,“ ušklíbl se Clem.

„Jestli chceš, klidně ti nějaké texty napíšu. “

„Dík, ale ve svých písničkách nepoužívám vokály. “

„Odvádělo by to pozornost od těch sedmi velkých septakordů?“ rýpla si Jolie a hned se kousla do rtu.

Clem zalétl pohledem k Avě. Ta uvnitř jako by umřela. Aby se vyhnula vší té trapnosti, vydala se doširoka otevřeným čtvercovým náměstím k herně a klubu. Není tady, aby se bavila o blbostech. Musí zjistit, kdo se ji snaží vydírat.

Zastavila se u ukazatele uprostřed náměstí. Všechny šipky kromě jedné byly ulomené. Jediná zbývající, ta s nápisem Šeptající, ukazovala nalevo od herny ke schůdkům vedoucím dolů k pouťovým atrakcím na pobřeží.

Ava se u strmého schodiště zastavila a nakoukla přes jeho okraj. Viděla obrysy stanů ze staré plachtoviny, která byla po letech působení živlů na cáry. Mořský příboj erodoval skalnatý břeh a voda atrakce částečně zaplavila. Dosahovala až k základům starého zábavního parku.

Něco se pohnulo.

Nejdřív si Ava myslela, že se to mezi stany prohání jenom vítr. A pak se to objevilo znovu.

Byla to postava ze stínů; lidská, ale ne tak docela. Měla divně spojené končetiny, jako by byly vykloubené. Místo očí temné prázdno. Příšernými, trhavými pohyby překonala volný prostor mezi stany a vrávorala přes zrcadlící se hladinu.

A pak byla pryč.

Ava se zachvěním vydechla. Nevyšiluj, nevyšiluj, nevyšiluj. „Viděli… viděli jste to?“ vykoktala.

„Ty jsi někoho viděla?“ Jolie si s křupnutím propnula klouby u prstů a dopochodovala k ní.

„Ne. Možná. “

Když byla postava pryč, Ava si nebyla úplně jistá, jestli se jí to jenom nezdálo. Nebo – zašeptala jí prchavá myšlenka – možná že ta věc byla jejím odrazem. Všechna jako tér černá vina z jejího srdce se zhmotnila v nestvůru, jíž Ava ve skutečnosti byla. Rychle tu myšlenku zase zaplašila.

„Zdálo se mi, že něco vidím,“ hlesla. „Tam dole. Ale nemyslím si, že…“

„Správně, je čas na odpovědi. “ Jolie nepočkala, až Ava větu dokončí, a zamířila ke schodišti.

„Pamatuješ, jak jsi říkala, že takhle začínají prakticky všechny hororové filmy?“ zavolala za ní Ava.

„Tohle je skutečný svět,“ odpověděla Jolie. „A zlobivý holky vždycky vyhrajou. “

DVA

Když Ava vstoupila do vody hluboké po kotníky, narušila tlustou vrstvu bahna. Doma během oblékání jí těžké manšestrové retro zvonáče přišly jako dobrý nápad. Ale teď do sebe okamžitě vpily polovinu oceánu a přicucly se jí k lýtkům. Joliina panda nedopadla o moc lépe, ale tu to očividně nezajímalo.

„Lunapark grandiózního Balda,“ řekla Jolie. „Teď už tak grandiózní není. “

Ava rychle vyfotila sérii snímků. Během let vlny spolykaly kus skalnatého břehu a v lunaparku teď vířila a šplouchala voda. Hlavní náměstí a molo zpustošení odolávalo. Ne tak pouťové atrakce obklíčené ze tří stran nemilosrdnými útesy a ze čtvrté stejně nemilosrdným oceánem. V téhle páchnoucí bažině dělalo Avě potíže vůbec nějakou grandióznost najít.

Clem s Jolie začali prozkoumávat temné uličky mezi rozedranými stany a shnilými chýšemi. Ava se přiblížila ke hře na chytání kachniček. Šestiúhelníková chatrč s umyvadlem na každé straně. Žluté kačenky stály v husté zelené tekutině. Z kyblíků s cenami se dávno vysypal obsah. Pistole na brambory a čelenky stejně zářivé jako v den, kdy je vyrobili. Mohlo by uběhnout pět set let a kačenky s dalšími hračkami by pořád trpělivě čekaly, až se pro ně někdo vrátí.

Ava si vyfotila ceny visící ze stropu na rybářských vlascích. Plyšáci vypadali jako plesnivé piňaty. Atrakce byly stejně jako herna během požáru, co zničil kolotoče, jen očouzené kouřem. Daly se zachránit. Ostrov mohl být znovu otevřený. Tak proč grandiózní Baldo všechno, jak to tu leží, opustil?

„Žijeme ve světě, kde je vše na jedno použití,“ povzdechla si a vzpomněla si na název Clemovy nejnovější písničky. Ztvárnila ji pro něho graficky jako skupinu znuděných teenagerů bez práce povalujících se na pláži poseté smetím.

Na obrazovce zaznamenala, jak se za ní pohnul stín. Zalapala po dechu, nadskočila a prudce se otočila. Přitom zvedla foťák, jako by ji snad mohl ochránit, a reflexivně zmáčkla spoušť.

Byl to jenom Clem. Oproti růžovějící a fialové obloze ho ozářil blesk. Ostře se nadechl. Hleděli na sebe, v jeho tváři se zračila otázka, v té Avině panika. Rozevřel rty, ale slova jako by se mu zasekla v krku.

„Hej, vy dva!“ přerušil je Joliin hlas. „Pojďte sem. “

„Co se děje?“ Díkybohu za záchranu. Ava s cákáním dorazila ke kamarádce, která na ně vykukovala zpoza obří jízdy v šálcích.

„Slyšíte to?“ zeptala se Jolie.

Z druhé strany stanů se ozývalo podivné pípání. Avě připomnělo prastarou videohru. Mimozemská plavidla útočící na Zemi nebo něco podobného.

„Někdo tam je,“ zašeptala Ava. „Slyším hlasy. “

„Budu ti krýt zadek,“ ušklíbla se Jolie a pleskla Avu po zadnici dost silně na to, aby ji postrčila na otevřené prostranství.

Ava se přikrčila mezi stany. Za rohem něco bylo. Voda se barvila křiklavými odstíny barevných světel. Hlasy. Smích. Hlasité žuchnutí ji vyděsilo. Ohlédla se zpátky na Jolie, která jí posunkem naznačila, že má pokračovat. Zhluboka se nadechla a nakoukla přes stan, jenž jí bránil ve výhledu.

Váhavě se tam podívala. Mezi nefunkčními atrakcemi jasně zářil high striker určený na testování síly. To on vydával ty pípavé zvuky. Stáli u něj tři lidi. První byl zády k ní a držel rukojeť gumové palice. Zvedl ji vysoko nad hlavu a vší silou praštil do určeného místa. Světla vylítla až nahoru a společně s elektronickým ohňostrojem a hudbou se rozblikala.

„Pecka!“

Odhodil palici a zvedl ruce nad hlavu, vyhrnulo se mu tričko a odhalilo tak tmavě hnědé a krásně vytvarované břišáky. Olly Okeke. Kapitán Amerika z Portgrave. Obyčejná teplákovka, devítikarátové zlaté řetízky z tržnice a tři roky po sobě vítěz kulturistického titulu Mr Junior Portgrave. Ava pomalu vydechla. Olly byl v pohodě, i když po škole si vždycky vykračoval s rukama zaťatýma, jako by měl v obou podpažích strčené žhavé uhlíky. Ale možná když máte svaly vymakané tak, že začínáte připomínat nafukovací zvířátko, tak je to normální.

Pokračovala dál za roh. Byly tam i dvě holky a sledovaly Ollyho vytahování. Scarlett Matthewsová a Livia Holtová. Ava se zamračila. Na molu jich je šest? Ava znala Jolie a bohužel i Clema. Ale s Livií si neměla vůbec co říct a Scarlett vnímala jen jako holku z chodby napatlanou samoopalovacím krémem. Školní elita, co se druží s populárními lidmi jako Olly a Clem, ne s nějakou bezvýznamnou Avou. Který vyděrač sezve šest zdánlivě náhodných lidí do opuštěného lunaparku kilometr a půl v moři?

„Dobrá práce, Doro průzkumnice,“ řekla Jolie nahlas.

Tři nové přírůstky se otočily.

„Olly, Olly, Olly,“ zavolal šťastně Clem a prosmýkl se kolem Avy. Clem s Ollym byli nejlepší kámoši. Ve škole se vždycky dalo poznat, že jsou spolu, podle řehotu, co se rozléhal chodbami. Clem to nazýval bromance.

„Ahoj, divochu!“ zvolal Olly a dal Clemovi herdu do paže, až se málem skácel.

„Jau,“ protestoval Clem a třel si ruku. „Co se děje?“

„Jsem prostě boží a holky si přejou, abych nebyl takový gay,“ odpověděl Olly. Vyhrnul si jeden rukáv a zatnul přerostlý biceps.

„No jo, no jo, dej to pryč,“ na to Clem. „Cítím se vedle tebe méněcenný. A abych byl upřímný, taky trochu zmatený svojí sexuální orientací. “

„Stačí říct,“ zasmál se Olly a mrkl na Clema. Zvedl palici a vrazil ji kámošovi do hrudníku. „Tak ukaž, co se v tobě skrývá. “

„Nic moc,“ odpověděl Clem.

„To už jsem někde slyšel, slečinko,“ šklebil se Olly.

Zvedl ruku, aby si s Clemem mohl plácnout. Když uviděl jeho zdvižené obočí, plácnul si místo toho sám se sebou.

„Dej to sem, ty šovinisto!“ Jolie vytrhla Clemovi palici. „Ustupte, všichni a žasněte nad mojí pandí silou. “

„Myslela jsem, že pandy jsou známé svojí leností v sexu, a ne silou?“ podotkla Scarlett.

Nejhezčí, ale i nejprotivnější holka ze školy. Chodící klišé.

Scarlett si v koutcích očí malovala dramatické linky a měla na sobě těsné tričkové šaty s lebkou a zkříženými hnáty. Přelézt ten bezpečnostní plot pro ni muselo být peklo, ačkoli Scarlett trávila většinu večerů v taneční škole AliKatz, takže byla možná v lepší formě než Olly. Šaty jí obepínaly každý vyrýsovaný sval.

„Můžu ti s něčím pomoct?“ Scarlett se zlobně na Avu zadívala.

Ta rychle uhnula pohledem. „Pandy vlastně mají jeden z nejsilnějších skusů ze všech masožravců,“ blábolila. „Lední medvěd, tygr, medvěd hnědý, lev a pak panda velká. “

Všichni na ni zírali.

„To jsem si přečetla na netu,“ dokončila a v duchu se propleskla. Podobné věci říkala stará Ava. Nová Ava byla cool a v klidu, a jestliže k tématu nic kloudného neměla, tak byla zticha.

Livia se najednou rozesmála. „A fakt je panda masožravec? Tak to nedávám. Vždycky jsem si spíš myslela, že jsou jakože smyšlené. A ve volném čase provozují karate. “

„Na čem to jedeš?“ zamumlala Scarlett.

„Na všem. “ Livia se na ni zazubila a rychle zamrkala. Osm třicet a už byla sjetá. Ne že by to Avu překvapovalo. Každý z nich byl něčím známý. Scarlett byla sexy tanečnice, Jolie rozhněvaný křikloun. Clem muzikant, Olly sporťák. Ava fotila a Livia brala drogy.

Kdysi bývaly kamarádky. Ava a Livia. Ne jako Ava a Jolie, ale spíše takové, co si navzájem udělají náramky přátelství, ale pak uběhne několik dní, kdy spolu vůbec nepromluví. Jenomže v určitou dobu se ze dnů staly týdny a pak měsíce. Dnes Ava vídá Livii v tom obřím fialovém koženém kabátě, co je cítit čpavkem, už jenom z dálky. Hulila s lidmi, které Ava vůbec netoužila poznat. Ale Livia přesto pořád nosí Avin náramek.

Jolie švihem udeřila palicí do terče. Ava při té ráně nadskočila. Puk nevyjel ani do poloviny a označil Jolie za kopretinku. Nevypadala, že by ji to zajímalo, a samolibě dotančila k Ollymu. Ten jí věnoval pokřivený úsměv a zatáhl za pandí kapuci, takže jí spadla z hlavy. Vrhla se na něj a začali se prát, smáli se a oba se dovádivě snažili jeden druhému podrazit nohu. Ava je pozorovala skrze foťák, vždycky jenom pozoruje.

Záviděla Jolie její nebojácnost. Že se vrhá do jakékoli situace po hlavě, dokonce i když jde o cizí lidi, a nestará se, co si o ní kdo myslí. Jolie dokáže člověka zastrašit a je drsná, ale nikdy ne nudná.

Ava se na internetu snažila být víc jako ona. Nestydět se za věci, co má ráda, sebevědomě prosazovat svůj názor, být otevřená a vtipná. Ovšem ve skutečném světě se tahle verze Avy měnila v želvu a stahovala se zpátky do svého krunýře.

„Nech mě,“ vykřikla Jolie. Její tón přinutil Avu švihnout hlavou jejich směrem. Jolie se stále ještě usmívala, ale už trochu naštvaně. Olly na to nedbal, nepřestával ji držet za rukáv a točil s ní dokola. Nemohl vědět, jak moc Jolie nesnáší, když nemá situaci pod kontrolou.

„Auu,“ vyjekl Olly, pustil ji a třel si paži. „Tys mě štípla? Proč jsi to udělala?“

„Protože se chováš jako debil,“ sykla Jolie, zatímco si srovnávala rukáv.

„No tak, vy dva, nehroťte to, jasný?“ ozval se Clem a vstoupil mezi ně.

„Zklidněte hormon,“ prohodila Livia a prohmatávala si kapsy fialového kabátu. „Nate, dejte si životabudič. Přišla jsem připravená na všechno. “

Ava Livii vyfotila. Navzdory blesku měla rozšířené zorničky. Černé díry oproti bledé pokožce a červeným pramenům ve tmavých vlasech. Vždycky taková nebývala. Ještě před rokem byla Livia pro každou srandu, žádná sebedestruktivní smažka. Tehdy všem přišlo zábavné, když si vždycky jako první zapálila jointa nebo spolkla tabletku. Ale něco se změnilo.

Jolie si prohlédla Livii od hlavy k patě. „Přestaň se snažit prodat nám drogy. Tady nejsme na party. “

„A proč tu teda jsme?“ zeptal se Olly.

„Jasně že je to party,“ odpověděla mu Scarlett. „Co jiného by to bylo?“

Netrpělivé přešlapování zbytku skupinky naznačovalo, že ani oni se stejně jako Ava nepřišli na molo bavit.

„Můžu vidět vaše pozvánky?“ navrhla Ava.

Scarlett jí předala kartičku z drahého papíru a s vystouplým zlatým písmem vyvedeným v kudrlinkách. Pozvánka se týkala večerního soaré na jachtě. Ale na zadní straně stály psacím strojem naťukané stejné instrukce, jaké dostala ona. V osm hodin na molu v Portgrave. Dokážeš udržet tajemství?

„Nezdá se ti ta část s tajemstvím divná?“ zeptala se Ava.

„Ani ne. Večírky na jachtě jsou velice exkluzivní, víš? Zrovna minulý víkend jsem byla na lodi Stumpff-Montjoyů a bylo to úúúžasné. Vážně, ještě nikdy jsem neviděla tolik bohatých chlapů na jednom místě. “

„Bohatých, starých chlapů,“ podotkl Olly a zavrtěl hlavou. „Jsi nestyda. “

„A tebe to překvapuje?“ zeptala se Jolie. „Scarlett je stejně povrchní jako louže na Sahaře. “

„Ale zato mám spoustu pěkných věcí,“ Scarlett zachrastila pánskými rolexkami, co jí volně visely na zápěstí. „Jednoho dne se z téhle žumpy přestěhuju do Monaka. A pošlu ti pohled do toho podělaného bytu pro socky, Jolie. “

Dívky na sebe nasupeně civěly. Obě vyrostly na stejné zchátralé ulici. Obě pocházely z rodin, které tak tak přežívaly. Ale zatímco Jolie se chovala, jako kdyby tohle všechno bylo vyznamenání, Scarlett vždycky budila dojem, že se za svoje kořeny stydí. Nikdy nikoho nepozvala k sobě domů a nikdy nevypadala jinak než uhlazeně a dokonale.

Clem si odkašlal. „Kde je ta loď?“

„Možná viděla tu vaši partičku a otočila to. “ Scarlett naštvaně překřížila paže. „Tady se asi nemůžu zeptat pobřežní hlídky, abych to zjistila. Není tu signál. “

Ava si zkontrolovala mobil. Scarlett měla pravdu.

„Proč tu není signál?“ zeptala se.

„A proč je tu pořád elektřina?“ divil se Olly a pokrčil rameny. „Všechno tu stojí deset cenťáků ve vodě. “

Livia zvedla ruku. „Kouzlo!“ Ale její zářivý úsměv povadl. „Možná je to všemi těmi mrtvými lidmi. “

Jolie spadla brada. „Ehm, cože?“

Livia naklonila hlavu na stranu, jako by přemýšlela. „Všemi těmi duchy. “

Ava chtěla Livii říct, že nic takového neexistuje, ale slova jí uvízla v krku. Zamrkala a pořád ještě viděla obrys toho divného stínu a cítila ty prázdné jámy zírající na život skrytý z dohledu.

„Když jsi sjetá, tak mě fakt děsíš,“ pronesl Olly nervózně.

Livia na něho zúžila oči. „Můj děda na molu pracoval, ještě než to tady kvůli tomu požáru všechno pozavírali. Když se napil, vykládal mi historky. “

„Tvůj děda, co se poflakuje s těmi zarostlými houmlesáky na pláži?“ ušklíbla se Scarlett. „Fuuuj. “

Avě se málem zastavilo srdce. Nějakou dobu lidi přespávající na pláži sledovala. Občas si udělali výlet na parkoviště v průmyslovém areálu, kde do sebe bušili pěstmi, dokud nebyli samá modřina a nekrváceli. Ava nikdy nezjistila proč, ale fotky, které tam pořídila, patřily k jejím nejlepším. A taky ji dostaly do všemožných potíží. Snažila se na ně nemyslet.

„Jo,“ řekla Livia. „Teda ne. Už ne. Umřel. Je to víc než rok. “

Scarlett pokrčila rameny. Soustrast jí nevyjádřila.

„A co o molu říkal?“ chtěla vědět Ava.

„Že celý tenhle ostrov stojí na kostech. “ Nasadila hrůzný úsměv a jala se tancovat, šermovala přitom rukama do stran. „Dem bones, dem bones, dem dry…“

„Kosti nás sem nepozvaly,“ podotkl Clem unaveně. „Kosti nevyrábějí osobní pozvánky a nepoužívají poštu, a duchové taky ne. “

„Hele, nejsi ty náhodou nejchytřejší kluk v kapele?“ vyprskla Jolie.

„Nejsi dneska nějaká citlivka, velká Jo?“ uzemnila ji Scarlett. „Proč nám neřekneš, co tě žere? My umíme držet tajemství. “

Dokážeš udržet tajemství?

Scarlettin výběr slov nezněl úplně náhodně. Avu na molo přivedlo očekávání, že se setká se svým vyděračem. Co když už se to stalo? Co když někdo z přítomných…

„Řekni to ještě jednou,“ sykla výhružně Jolie.

Ava obrátila pozornost zpátky do současnosti. Jolie a Scarlett stály proti sobě, Scarlett si přejížděla jazykem po špičkách zubů a Jolie si stáhla pandí kapuci hlouběji do čela. Ava si v duchu povzdechla. Už dost, prosím! Jolie a Scarlett sebou vzájemně opovrhovaly, co Ava pamatuje, bezvýhradně a bezdůvodně. Prostě se neustále hašteřily.

„No tak, jen do toho!“ Jolie udělala krok ke Scarlett. „Zopakuj to!“

„Mám ti to vyhláskovat?“ prskla jízlivě Scarlett.

Jolie ji popadla a mrštila s ní o bok stánku s cukrovou vatou. Plastové sáčky plné špinavé růžové tekutiny se nebezpečně rozhoupaly. Dívky se rvaly za pomocí šťouchanců a škrábanců. Scarlett se snažila zarazit Jolie do lýtka podpatek, ale ta ji popadla za vlasy a smýkla s ní v kruhu. Ostatní čtyři je sledovali s vyvalenýma očima a otevřenými ústy.

„Tohle není tak sexy, jak jsem si myslel,“ zabručel Clem.

„Ať přestanou!“ vykvikla Livia. „Než si ublíží. “

„Já se do toho montovat nebudu,“ vrtěl hlavou Olly. „Sakra, Scarlett má nehty jako drápy. Svůj ksicht budu ješ-tě potřebovat. “

„Hej,“ ozvala se Ava slabým hlasem. Odkašlala si. „Přestaňte!“

„Dej mi pokoj,“ zapištěla Scarlett. Prudce kopla Jolie do břicha a odhodila ji stranou.

Jolie strhla Scarlett ze zápěstí rolexky a mrštila jimi přes stany.

Scarlett si hřbetem ruky otřela oči. „Mrcho,“ prskla.

„To je fuk. “ Jolie se dala na odchod. „Tady jsem skončila. “

„Kam jdeš?“ volala za ní Ava.

„Mám těch sraček plný zuby,“ houkla. „Jdu zjistit, o co tu jde. “

Scarlett si počkala, dokud Jolie neudělá pár kroků, a pak ji vší silou strčila do zad. Jolie rozhodila ruce a takřka odletěla. Prudce narazila do boku pouťové chatrče, až se mokré třísky a shnilé kusy dřeva rozlétly všemi směry. Z otvoru, co po ní zůstal ve zdi, se vyvalil zápach plísně a něčeho podobného nakládaným cibulkám.

Ava přispěchala k Jolie a pomohla jí na nohy.

„Jsi v pohodě?“ zeptala se. Ale musela bojovat, aby věnovala plnou pozornost kamarádce a ne díře ve zdi. Uvnitř něco bylo, Ava to cítila. Cítila to jako elektřinu ve vzduchu, jako když na ni v počítači poprvé vyskočila Clemova zpráva. Lákalo ji to a zároveň děsilo.

„Do háje, tohle byla moje oblíbená ruka,“ zamumlala Jolie.

Ava si prohlédla šrám na Joliině předloktí a krvácející klouby. Nebylo to tak zlé. Už dopadla hůř, když jednou kvůli sázce za dvacet pencí skočila z mořské hráze.

„Najděte někdo sekyru, myslím, že to budeme muset amputovat,“ vzdychla Ava.

Jolie jí ukázala vztyčený prostředníček. „Počkat, vydržte. Pořád funguje. Díkybohu. “

„Koukejte, v té díře něco je,“ upozornil Olly, když k nim došel.

„Zbytek mojí ruky?“ zamumlala Jolie.

Bitka byla prozatím zažehnána, všichni se seběhli, aby nakoukli do malé, tmavé místnosti. Nebyla tam žádná okna nebo dvířka, jenom zaprášený řetěz barevných žárovek, co stěží osvětlovaly temný prostor. Něco tam uvnitř bylo, ale Ava to nedokázala rozeznat.

Obešla chatrč a hledala dveře. Polorozpadlý krámek stál stranou od všech ostatních. Téměř jako by se dřevo naplavené na ostrov samo nějak poskládalo do podoby chýše. Černé úponky houbovité plísně se plížily po stěnách, jako by je držely pohromadě.

Ava našla dveře, ale než je stačila otevřít, rozrazil je vítr. Její oči si zvolna přivykaly šeru. Uprostřed místnosti stál stůl. A na stěnách visely portréty. Nějaké olejomalby mužů se strohými výrazy. Jiné byly namalované na kusech dřeva a vypadaly jako stovky let staré. Několik sépiových portrétů z devatenáctého století až po ten poslední – grandiózního Balda.

Jedinou neměnnou konstantou na všech fotkách bylo zrcadlo ve zlatém rámu. Napůl skryté ve stínech viselo za každou postavou. A v každém zrcadle byla tvář. Vždy tatáž. Jako masku měla přes oči rozetřenou černou barvu a na rtech zlomyslný úsměv.

Muž z billboardu.

Koutkem oka Ava mezi portréty zahlédla něco zlatého. Stejné zrcadlo zobrazené na každé malbě i fotce.

Ale žádného zubícího se muže.

„Co je to?“ Olly se zvědavě natahoval Avě přes rameno.

Ava vstoupila dovnitř. Přemohla strach a došla ke stolu. „To je sklenice,“ odpověděla.

Sklonila se, aby si ji mohla prohlédnout zblízka. Sklenice byla velká a naplněná špinavou tekutinou. Na zažloutlém štítku stálo: Dokážeš udržet tajemství?

Další tajemství.

„Co je v ní?“ zeptala se Scarlett.

Prosmýkla se kolem Avy a zvedla sklenici, přidržela ji v ohbí paže a setřela ze skla nečistotu. Když ji pak zvedla, špinavá tekutina uvnitř se zakalila a cibulový zápach ještě zesílil.

„Asi formaldehyd,“ zamumlala Ava.

Sledovali, jak se sediment usazuje. Vypadalo to, jako by se ve sklenici svíjeli tlustí hadi.

„Ehm, lidi?“ vykoktal Olly. „Nejsou to jazyky?“

„Jasně že ne. “ Clem se nervózně zasmál. „Jsou to prostě jen… tlustí červi. Nebo slimáci. “

„Protože sklenice plná slimáků je úplně v pohodě,“ zamumlala Scarlett.

„Co já vím, tak děda se za celý svůj život ničeho nebál,“ pípla Livia, zatímco couvala. „Kromě Šeptajícího. “

„Čeho šeptajícího?“ zeptala se Scarlett.

„Ne čeho. Koho. Šeptajícího. Věci v zrcadlech. Ta sklenice je jeho. “ Livia se otočila a protlačila se chumlem u dveří. Jak se vzdalovala, lunaparkem se rozléhal cákavý zvuk jejích kroků.

Scarlett znovu zatřásla sklenicí a protáhla obličej.

„Fuj, hnus. “ Strčila sklenici Avě a přešla k zrcadlu se zlatým rámem. Uhladila si u něho vlasy a otřela šmouhy od řasenky.

„Co mají červi společného s tajemstvími?“ zeptala se Ava tiše.

„Nevím, ale stačilo mi. “ Jolie se otočila k odchodu, strčila do dveří tak silně, až se fotografie grandiózního Balda se zaduněním odporoučela k zemi.

TŘI

„Počkej. “ Ava rychle položila sklenici zpátky a spěchala ven za Jolie. „Kam jdeš?“

„Najít toho cvoka, co nás do těch sraček dostal. “ Volné nohavice pandího kostýmu při chůzi pleskaly do vody. „Já ho zabiju, se mnou si nikdo takhle zahrávat nebude. “

Ava nedokázala říct, jestli to Jolie myslí doslova, což bylo samo o sobě znepokojující. Doteď měla za to, že zná Jolie lépe než sebe. Vodily se za ruce, v jednom kuse si posílaly esemesky. Dokázaly spolu mluvit, aniž by kterákoli z nich pronesla slovo. Ale to bylo předtím. Během posledního roku se něco změnilo. To ty ses změnila, zašeptal hlásek v Avině hlavě. Umlčela ho, než mohl pokračovat.

„Co se děje, Jolie?“ zeptala se Ava vyčerpaněji, než měla v úmyslu.

„Ehm, někdo nás sem všechny vylákal a snaží se nás zastrašit?“

„Myslím se Scarlett. “

„Scarlett si o to říkala. “

„Říkala si o to posledních deset let. Proč teď?“ Ale Ava věděla, že jí Jolie neodpoví. Nezměnila se jenom Ava.

Jolie se vyhoupla na pult střelnice ve westernovém stylu. Vytáhla telefon.

„Není tu signál, pamatuješ?“ připomněla jí Ava a posadila se vedle ní.

„Jak přežiješ dvě hodiny bez házení selfíček na net?“

Ava spolkla odpověď, ale zeptala se: „Proč ti vadí, že mám život i mimo školu?“

„Mně to nevadí,“ odvětila Jolie. „A není to život, aspoň ne skutečný. Nejsi lepší než já jenom proto, že na netu předstíráš, že jsi něco, co nejsi. “

„Nikdy jsem neřekla, že jsem lepší než ty!“

„Naznačuješ to každou fotkou a příspěvkem. Důležitě předvádíš, jak moc se zajímáš o životní prostředí nebo sociální deprivaci či jakoukoli jinou aktivistickou hovadinu, na které zrovna ujíždíš. “

Avě spadla brada. „To není předvádění! Mně na těch věcech záleží. Na netu se poprvé za celý svůj život cítím být sama sebou. Taková jsem, a jestli se ti to nelíbí…“

„Nelíbí se mi to. Odstřihla jsi všechno, co na tobě bylo zajímavé, abys vypadala dobře před lidma, na kterých nezáleží. Co se stalo s Avou, která pojmenovávala všechny racky na pláži, dokonce i ty staré a přebytečné?“

„Tamta Ava byla pitomá. “

„Tamta Ava měla vlastní mozek. Tahle nová je prodejná a jde po všem, z čeho by mohla kápnout dobrá fotka. “

„Tohle nebudu poslouchat,“ odsekla Ava.

Seskočila z pultu a rozběhla se mezi atrakce. Nad hlavou jí šustily řetězy špinavých barevných žárovek, za zády burácely vlny. Čas ubíhal v momentkách vzteku a bolesti. V jedné chvíli, zatímco si utírala horké slzy, ještě než mohly skanout, čvachtala po schodech směrem k hlavnímu náměstí, a v příští stála zpátky na suché zemi pod rozcestníkem s ulomenými šipkami.

Vůbec si nepamatovala, jak se tam dostala.

Náměstí bylo prázdné. Stála tu jenom ona a ukazatel s nápisem Šeptající vyrytým do jediné zbývající šipky. Zvedla foťák. V tomhle záběru, jak na něho skrze trhlinu mezi mraky dopadal měsíční svit, vypadal ukazatel přímo neskutečně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hodný holky umírají první.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.