Cilla a Rolf Börjlindovi

ZMRAZENÉ ZLATO

KALIBR

Přeložil Radovan Zítko

FRUSET GULD

Copyright © Cilla and Rolf Börjlind 2020,

by Agreement with Grand Agency.

Translation © Radovan Zítko, 2021

ISBN 978-80-242-7519-2

Policejní ředitelství, Stockholm, 1999

Arne Rönning neměl rád listopadovou tmu, upadal do deprese a trpěl nespavostí, lepší náladu dostával až s příchodem prosince. Teď byla půlka listopadu a lilo jako z konve.

Otočil se od okna a zadíval se na tmavovlasou holčičku, která seděla u jeho psacího stolu. Na svou dceru, dvanáctiletou Olivii. Ráno ji bolelo v krku a nechtěla jít do školy. Její máma musela být dopoledne u soudu a Arne ji nechtěl nechávat doma samotnou. A tak si ji na několik hodin vzal s sebou na policejní ředitelství, Maria si ji měla vyzvednout kolem oběda. Věděl, že v práci není příliš velká honička, takže to určitě nebude vadit.

Olivia si prohlédla jeho poličky a vytáhla výtisk Severské kriminalistické kroniky, prostě proto, že tam jiné knihy neměl. Zbytek zabíraly pořadače a šanony. Teď v knize listovala. Arne byl toho názoru, že to není ta nejvhodnější literatura pro dvanáctileté, zvlášť když obsahuje spoustu snímků z míst činu.

„Ale já chci!“ okamžitě se ozvala Olivia.

Nic naplat.

Nechtěl se pouštět do hádky s dítětem, ne tady, ne teď. A tak si mohla dál listovat.

„Tati, co je tohle?“

Olivia ukazovala na nějakou fotku a Arne se k ní sklonil.

„To je dýka.“

„To je mi jasné, ale proč je pod ní pravítko?“

„Aby bylo vidět, jak je dlouhá.“

„Proč?“

Před dalšími otázkami Arneho zachránilo, že někdo silně zaklepal na dveře a prudce je otevřel. Vstoupila jeho šéfová Mette Olsäterová. Husté, šedí poprášené vlasy měla rozpuštěné a v ruce držela nějaký papír.

„Ahoj, Olivie,“ pozdravila ji a otočila se k Arnemu. Nepřipadalo jí zcela vhodné, že si její podřízení berou děti na pracoviště, ale protentokrát přimhouřila oči. Pak řekla: „Objevil se anonymní dopis, který naznačuje, že Kaldmu unesli.“

Podala papír Arnemu.

„Požadujou pět milionů, bez dalších podrobností. Napsali to španělsky a mně se to úplně nezdá.“

„Proč ne?“ zeptal se Arne a papír si vzal.

„Dopis je zformulovaný neobratně a nejsou v něm žádné podrobnosti, jak nebo kde je kontaktovat. Upozorňujou v něm ale, aby nekontaktovali policii.“

„Kdo ten dopis dostal?“

„Byl adresovaný jeho podniku. Nemyslím, že by byl pro jeho zmizení moc relevantní, ale musíme to prověřit. Technici právě dělají na originálu.“

„Dobře.“

V tu chvíli se ve dveřích ukázal další kolega, po mnoho let Arneho nejbližší spolupracovník, Tom Stilton. Zrovna teď velmi neformálně oblečený v modrém svetru a džínách.

„Právě volal Boberg,“ řekl. „V ložnici našli několik cizích vlasů.“

„Co myslíš tím cizích?“ zeptala se Mette.

„Tmavých.“

„Fajn.“

Stilton se otočil k psacímu stolu.

„Olivie, nechceš se mnou zajít na kávu?“

„Ráda!“

Olivia zavřela knihu a vydala se ke dveřím. Stilton jí položil ruku kolem ramen a oba odešli z místnosti. Mette a Arne se na sebe podívali.

„Měl by si pořídit vlastní děti,“ řekla Mette.

„To se nikdy nestane.“

„Proč myslíš?“

„Protože se tady upracuje.“

Mette nevěděla, jestli je to popíchnutí namířené na ni, ale nerozváděla to.

„Za hodinu máme schůzi,“ řekla.

„Budu tam.“

Ve dveřích se Mette zastavila a otočila se.

„Myslíš, že ho najdeme?“

„Dřív nebo později.“

Hora Radtja, severošvédský Arjeplog, srpen 2019

Stál uprostřed kleče v šedé plátěné bundě a tmavých kožených kalhotách. Pomalu si přejel rukou po čele. Teplota vystoupala přes třicet stupňů Celsia. Slunce nemilosrdně pálilo, byla jedna hodina a jeho tělo už nevrhalo stín. Rozhlédl se po pusté, bezvětrné krajině, kolem dokola prázdné. Na dohled přeletělo nad skalním ostrohem káně a zmizelo, v dálce tušil masiv Sarek, jehož zasněžené vrcholky se třpytily na slunci.

Tam namířeno neměl.

Zvedl dřevěnou hůl a znovu vykročil. Na jeho obličej ze všech stran útočili komáři, ale to mu nevadilo. Měl ztvrdlou pleť, připomínala šedý lišejník na okolních kamenech. Tahle sobí pastvina patřila vesnici. Šel po pěšině, kterou procházel jeho dědeček a potom jeho otec. On teď po ní chodil jako poslední muž z rodu. Byl bezdětný. Po několika metrech se zastavil a sklonil se. Prsty mu zkřivil věk, měl je ztuhlé, ale nedělalo mu potíže utrhnout několik žluťoučkých morušek. Sladká šťáva mu na několik minut svlažila jazyk a dodala trochu další energie. Brzy tam bude, burácení zesílilo.

Na posledním úseku zpomalil, loudal se, věděl, co uvidí, a to mu bránilo pokračovat. Jenže se nedalo nic dělat. Ušel několik posledních kroků a zahleděl se na široké, divoké peřeje před sebou. Křišťálově čistá voda proudila mezi kameny a stříkala do vzduchu, jako by si cestou ze svahu hrála. Bylo to překrásné a velmi smutné. Před lety tu v létě tekl tenký jokk, tichý, úzký potůček, který jemně zurčel mezi zakrslými břízami a poléhavou skalenkou dolů k velkému jezeru Låddaure.

Dokud se všechno nezměnilo.

Vzhlédl ke straně hory, která ležela ve stínu, ke skále, které se v sámské vesnici říkalo Modrý vlk, pak pohledem přejel dál k třpytivé sněhové kapse v jedné rozsedlině, zdroji vody širokých peřejí. Když byl malý, kapsa se rozkládala jako pevný ledovec mezi svahy hory a klima se jí nijak zvlášť nedotýkalo. Pokud bylo teplé léto, teklo o něco víc vody, to bylo všechno. Teď ledovec zmizel, zbyl z něj jen scvrkávající se sněhový flíček, který každý rok čím dál rychleji taje a dává vzniknout peřejím. Ne klidnému jokku, ale velkým, bouřlivým peřejím. Jako by z hory odtékal život.

Ponořil do vody zelenou kuksu a dal si ledový hlt. Když znovu vzhlédl k rozsedlině, uviděl na sněhovém pozadí malé černé tečky. Nepotřeboval dalekohled, poznal, o co jde. Jeho stádečko sobů nahoře vyhledávalo chládek. Zvlášť v létě, jako je tohle, s několika z nejteplejších dní, které pamatoval. Vydal se ke svým zvířatům.

Sobi ho uviděli přicházet a maličko se rozprchli, když se přiblížil. Dnes s sebou neměl psa, onemocněl. Ale nebyl potřeba. Teď nechtěl soby nahánět. Ne v tomhle vedru. Když přišel k okraji sněhové pokrývky, všiml si, že kousek dál z ní vyčnívá nějaký malý trs. To už to roztálo až k zemi? Přistoupil blíž, aby se podíval, co to je za rostlinu. Možná vrba síťnatá nebo jalovec? Nebylo to ani jedno. Ze sněhu tam trčela lidská ruka.

Na prsteníčku chyběl článek.

Olivia Rönningová byla šťastná.

Šťastná, zamilovaná a dohněda opálená. Vál pro ni příznivý vítr a bylo to na ní vidět, když vplula na svoje pracoviště v Národním operativním oddělení na stockholmském policejním ředitelství, kam se vrátila po nedávné dovolené v Mexiku. Radostně zdravila kolegy, které potkávala na chodbách, a tak zářila, že to několik z nich opravdu trochu popletlo. Copak je sjetá? Takhle se asi člověk nemůže tvářit bezdůvodně, zvlášť v těchhle těžkých časech, ne? Když nakonec otevřela dveře své kanceláře, kterou měla společnou s Lisou Hedqvistovou, milá kolegyně ji hned zpražila pohledem.

„Proč vůbec vypadáš tak šťastně? To se nestydíš, jakou jsi tím letem zanechala uhlíkovou stopu?“

Olivia se usmála, zvedla ruce a připlácla si je na uši.

„Promiň, neslyším dobře. Je tu špatný signál.“

„Asi se ti do ucha dostal takový ten korálový polyp. Slyšela jsem, že jsou smrtelně nebezpeční. Aspoň že dobře vypadáš.“

Lisa vstala ze židle a mohutně Olivii objala. Přitom se zvedl oblak nového parfému, který Olivia neznala. Možná byl dokonce smísený se stopičkou potu. Což bylo naprosto logické, protože vzduch v místnosti se sotva dal označit za příjemně chladný. Poměrně špinavým oknem tam svítilo slunce a ve vzduchu zvířeném po objetí tančily v jeho paprscích částečky prachu. Olivia těsně u Lisina ucha potlačila kýchnutí.

„Zdravíčko a vítej doma. Měli jste se dobře? Na sdílení fotek jsi dost kašlala.“

Lisa přestala Olivii objímat, sundala si svetr a znovu se posadila. Olivia si pověsila kabelku a upravila skřipec, který jí spínal tmavé vlasy do jakéhosi rozcuchaného drdolu.

„Měli jsme se naprosto kouzelně,“ řekla. „A ano, já vím. Instáč jsem víceméně zrušila, ale mám spousty fotek, se kterými tě budu otravovat.“

Posadila se na vlastní židli a ta s ní náhle sjela dolů. Málem se praštila do brady o desku stolu.

„Do háje!“

Olivia se podívala na Lisu, která se smíchy popadala za břicho.

„Tys tam něco povolila!“

„Ne!“

Lisin hurónský smích naplnil celou pochmurnou místnost, částečky prachu, které předtím tančily, teď létaly vzduchem jako miniaturní stíhačky.

„Ani jsem se jí nedotkla, přísahám.“

Olivia vstala z ponižující polohy a židli prozkoumala, ale žádná páčka nefungovala. Nakonec to vzdala, odsunula židli stranou a vzala si skládací, která stála u zdi. Byla trochu moc vysoká, ale to bude muset zatím stačit. Lisin záchvat smíchu mezitím slábl a z koutků očí si vytírala slzy.

„To jsem fakt potřebovala. Měla jsi vidět, jak ses tvářila!“

„Skvělé, že jsem mohla prosvětlit tvůj neradostný život. Není tu nějaké strašné horko?“

„Jo, vedro jako v pekle. Něco je s klimatizací.“

Olivia přistoupila k oknu a vzala za kličku.

„To nemá smysl,“ řekla Lisa. „Nejde otevřít.“

„Co se tu, sakra, děje? Všechno se jenom rozpadá, když jsem pryč?“

„Jo.“ Lisa se usmála. „Dovolenou jsi neměla jenom ty.“

„Já vím. Jak ses měla?“

„No, ušlo to, zajela jsem za mámou na Ålandy a neustále lilo jako z konve, tak jsem se s kámoškou rozhodla vyrazit na last minute zájezd do Málagy.“

„Úžasný!“

„Jo, skoro. Pětačtyřicetistupňová vedra. Víceméně celý týden jsem ležela v hotelovém pokoji a lapala po dechu, zatímco tady doma bylo třicet stupňů a krásně svítilo sluníčko. Což nám úplně všichni neustále připomínali tím, že sdíleli fotky svých fantastických dnů u moře, skvělých večerních grilovaček a naprosto kouzelných drinků v protisvětle.“

Olivia se pousmála. Lisa na ni ukázala propiskou.

„Tomu se říká škodolibost.“

„To ne. Já jen že tě strašlivě ráda zase vidím,“ řekla Olivia. „Chyběla jsi mi.“

Opravdu jí chyběla. Z Lisy se vlastně stala přítelkyně, ne jen kolegyně. Prošly si řadou potyček, ale překonaly je. A když teď Mette odešla od policie, Lisa v práci Olivii poskytovala pocit bezpečí. A dokonce maličko i mimo ni. Věděla, že se na Lisu může spolehnout, a to se vyvažuje zlatem.

„A jak to tady vypadá teď?“

„No, vrátila jsem se minulý týden přímo doprostřed vyšetřování té vraždy ve Vårbergu. S tou rozřezanou obětí.“

„Jo, četla jsem o tom. Nechutné. Ale máme ho, ne?“

„Ano, přihlásil se sám. Právě prošel vyšetřením soudního psychiatra a bude muset absolvovat větší psychiatrické vyšetření. Nejpravděpodobněji skončí v ochranné léčbě s ostatními magory.“

Lisa uhnula pohledem. Olivia věděla, co ji napadlo. Lukas Bengtsson, v současné chvíli její Lukas, také prošel nejedním psychiatrickým vyšetřením. A skončil v Karsuddenu s ostatními „magory“, ale tam paralely končily. Lukas nespáchal, za co ho odsoudili, a nyní byla jeho psychická porucha pod kontrolou.

„Nechtěla jsem…“ Lisa se kousla do rtu.

„Já to chápu.“

„Je v pořádku?“

„Ano.“

„A klape vám to?“

Olivia se usmála.

„Klape nám to výborně. A co ty?“

Lisa si maličko povzdechla.

„Že se vůbec ptáš. Ne, už jsem se na to vykašlala. Měla jsi vidět, s kým jsem šla na rande posledně, měl…“

„Olivie Rönningová.“

Olivia ten hlas znala. Ozval se ode dveří a patřil Klasi Hjärnemu, jejich novému šéfovi. Moc si ho neoblíbila, ale nahradit Mette Olsäterovou nebylo nic snadného.

„Máte chvilku čas?“ zeptal se jí Hjärne.

Olivia se podívala na Lisu, ta se zašklebila, aby ji Hjärne neviděl. Nepatřil ani mezi Lisiny oblíbené šéfy.

„Jasně. Tady, nebo u vás?“

Tady zřejmě ne. Hjärne mezitím vyšel ze dveří. Olivia vstala a následovala ho.

Když vstupovala do jeho kanceláře, už seděl za stolem a rukou pokynul k protější židli. Byl malý a kulaťoučký, nijak zvlášť ve formě. Jeho cesta k policii vedla přes akademické posty. Olivia se posadila. V téhle místnosti bylo podstatně příjemněji a to mělo své vysvětlení. Na stole stál zapnutý menší větrák a vyfukoval přes jeho desku chladný vzduch.

„Dlouhá dovolená.“

Hjärne se v židli opřel a popotáhl si košili do pasu, jako by nechtěl, aby mu bylo vidět břicho. Snažil se celkem zbytečně.

„Ano?“

Olivia si nebyla jistá, co tím chtěl říct.

„Výborně, výborně. Ale teď je znova načase vyhrnout si rukávy.“

„Samozřejmě.“

Olivia se domnívala, že ji přiřadí do stejného vyšetřování, na němž dělá Lisa. Po dovolené jí padne jako ulité. Případ, který už je rozběhnutý, a navíc se známým pachatelem. Nebude muset věnovat večery a noci ničemu jinému než Lukasovi. Dokonale plynulý rozjezd.

„Chci, abyste se postarala o jeden případ na severu v horách, v Arjeplogu,“ řekl Hjärne.

„Cože?“

Její reakce mu vykouzlila na tváři úsměv. Možná právě toho chtěl dosáhnout. Vyděsit ji. Aspoň to si Olivia myslela. Naklonil se dopředu, položil předloktí na stůl a při následujících slovech gestikuloval jako televizní hlasatel vyškolený pro vystupování v médiích:

„V horách se našlo tělo a já bych chtěl, abyste se na to podívala vy.“

Když řekl „vy“, ukázal na Olivii a pak se znovu opřel.

„Vážně?“ zeptala se Olivia. „Sama?“

„Je to problém?“

Na čele se mu objevila vráska.

„Ne. Jen se mi to zdá trochu nezvyklé.“

„Pomoc a informace dostanete od místní policie, takže to se vyřeší. Právě teď nemáme dostatek lidí a neobhájil bych si, kdybych vás kvůli starému případu posílal na sever víc.“

„Starému případu?“

„Ano, o tom jsem se nezmínil?“

„Ne.“

„Vypadá to tak, že oběť ležela pohřbená ve sněhu řadu let.“

„Zní to jako něco pro odložené případy.“

„Tam mají plné ruce práce, zrovna udělali průlom s vraždou ve Väsby a na stole mají dalších sto třiadevadesát případů. Místo nálezu je navíc čerstvé. Zeptám se znova, máte s tím nějaký problém?“

„Ne, vůbec ne,“ zalhala Olivia.

„Dobře.“

Hjärne zvedl ze stolu složku a podával ji Olivii.

„Tady je, co k případu máme. Tělo se právě nachází u soudního patologa v Umeå. Navrhuju, abyste tam jela vlakem. U tohohle nehraje hodina sem nebo tam žádnou roli.“

Olivia si složku vzala jako načuřené malé dítě.

„Kdy mám vyrazit?“

„Dnes večer. Anita zarezervovala lístek na noční vlak do Umeå. Jak se dostanete do Arjeplogu, budete muset vyřešit tam. Ale počítejte s tím, že budete pryč tak tři dny.“

„Fajn.“

Hjärne si sundal brýle na čtení a naznačil tím, že rozhovor skončil. Olivia vstala. Kývla na něj, otočila se a odešla. Návrh jet vlakem nesouvisí s ochranou životního prostředí, o tom byla přesvědčená. Hjärne nepůsobí jako bojovník proti klimatické změně. Spíš jde o způsob, jak zdůraznit, že případ má ve vztahu k akutnějším vraždám okrajový význam. Vlastně to spíš ani nebyl návrh, ale fakt, protože už na její jméno rezervovali lístek.

Ale Olivia ohledně vlaku souhlasila. V posledních týdnech se naseděla v letadle víc než dost a musí teď kompenzovat mnoho hodin ekologickým způsobem dopravy.

Do kanceláře se vrátila s úplně jinou náladou, než s jakou přišla. Pokud by to bylo za starých okolností, pokud by rozkaz dostala od Mette, možná by to brala tak, že ji vyvolili, a to, že na sever pojede sama, by přijala jako výzvu. Ale všechny „staré“ okolnosti v jejím životě vzaly zasvé. V práci žádná Mette, naproti tomu doma jeden Lukas, od kterého nechtěla být pryč víc, než je nezbytně nutné, a tak teď měla pocit, že to má spíš za trest.

Jet do Arjeplogu?

*

Moderní technika, kterou přináší digitální revoluce, má svoje výhody i nevýhody. Jednou z výhod je možnost kdekoli a kdykoli si udržovat přehled o všem, co se děje. Kdekoli. Znamenalo to, že jeho problémy s prostatou, nutící ho trávit mnoho jednotvárných okamžiků na toaletě, nebyly díky iPadu, s nímž ho naučila zacházet dcera, tak nesnesitelné.

Právě teď seděl na vyhřívaném prkýnku a měl otevřený zpravodajský kanál. První příspěvek, který se týkal Donalda Trumpa a toho, jak trefil zetě golfovým míčkem do hlavy, ho zajímal pramálo. Navzdory spekulacím, zda to udělal schválně. Další příspěvek byl něco naprosto jiného. Šlo o reportáž od zpravodaje přímo z Arjeplogu. Nedaleko hory Radtja se v tající sněhové kapse našlo mrtvé tělo. Pravděpodobně tam leželo mnoho let. Místní policie nevyloučila, že se jedná o vraždu.

Další výhoda moderní techniky spočívá v možnosti z iPadu někomu okamžitě zavolat přes FaceTime. Když se jí dovolal, právě v kuchyni ohřívala lasagne. Chvilku trvalo, než vysvětlil, co chce, a jí pak ještě chvilku docházelo, o co se jedná. Přišla o chuť k jídlu a dostavil se šok.

A hrůza.

*

Když Olivia vešla do domu, ve vchodu bylo cítit, že je čas večeře. V přízemí někdo zřejmě miluje česnek, což jí připomnělo, že neměla pořádný oběd. Ta vůně kolem ní neústupně kroužila až do druhého patra. Rychle vybíhala nahoru. Brala schody po dvou. Jen aby se trochu rozhýbala.

Na posledních ošlapaných mramorových schodech k Lukasovu bytu už byla opravdu zadýchaná. Pár týdnů zůstane u něj, v jejím bytě v Högalidsgatan rekonstruují balkon.

Prohrabávala kabelku, aby našla klíče. Z bytu byl slyšet hlas Davida Bowieho, ptal se, jestli je na Marsu život. Klíče se jako zázrakem objevily. Hned se ovšem ukázalo, že to je zbytečné, dveře totiž nebyly zamčené.

Uvnitř se žádná večeře nechystala. Tady jí do nosu pronikl olej a terpentýn a pročistil jí dutiny. Sundala si bundu, pohodila ji na židli a obývacím pokojem prošla do ateliéru. Nebo malířského pokoje, jak říkal Lukas. Místnost nebyla tak velká, aby si zasloužila označení ateliér, ale on tu pracoval. Prostor zaplňovaly malby a plátna, některé z nich byly nastřelené sponkovačkou přímo na stěně. A uprostřed toho zmatku stál Lukas, vybavený pouze štětcem a žlutými sepranými slipy, které vypadaly, jako by je měl od sedmdesátých let. Vzadu na něm trochu visely.

A přesto.

Strašně ho milovala.

Žádné slipy na světě nemohly ovlivnit, co k němu cítí. Jako kovové třísky v okolí magnetu. Lepší přirovnání ji nenapadalo. Chtěla jen, aby ji vtáhlo jeho mohutné silové pole a aby v něm mohla zůstat. Její tělo po něm toužilo způsobem, jaký zatím nezažila. Lukas si ji celou přivlastnil.

A teď ji odveleli na sever, do podělaného Norrlandu.

Lukasovi na rameni ulpělo trochu červené barvy a několik pramínků jeho dlouhých, tmavých vlasů mělo obarvené konečky, jak se skvrny dotýkaly. On sám se plně soustředil na plátno před sebou. Malba zachycovala kouzelný okamžik z Cuatro Ciénegas v Mexiku. V popředí byla vidět nahá ženská noha a pak hotelový pokoj topící se v teplých barvách. Hotel se jmenoval Xipe Totec. A ta noha patřila jí. Přikradla se k němu a objala ho. Nejprve ztuhl, ale když ho políbila na krk, roztál.

„Á, to jsi ty?“ zeptal se.

„Ano, kdo jiný by to měl být?“

„Nikdo, jen jsem byl moc ponořený ve… prostě jsi mě vylekala. Kolik je hodin?“

„Půl sedmé.“

Zabořila mu nos do zad. Bowie se naposled zeptal, jestli je na Marsu život, a Olivia si pomyslela, že na to kašle, jen kdyby mohla být tady a nemusela večer na vlak. Lukas se vyprostil z jejího sevření a otočil se. Upřeně se jí zadíval do očí, vzal ji za ruce a začal si pohrávat s jejími prsty.

„Rád bych ještě chvilku pokračoval. Pak můžeme…“

Dotyk. Zvláštní, co dokáže způsobit nepatrný dotyk. Konečky prstů lehce se dotýkající pokožky. Olivia vstoupila do silového pole. Jsou to železné piliny, pomyslela si, ne kovové třísky, a přitiskla se břichem k němu.

„Musím jet do Umeå,“ řekla.

„Proč?“

„Odveleli mě tam. V horách se našla nějaká stará mrtvola a šéf si myslí, že bych se o to měla postarat.“

„Kdy odjíždíš?“

„Dneska večer. Vlak jede ve 21.12 z hlavního nádraží.“

Přitiskla se k němu ještě blíž.

„Stihneme to, ale pak si musím sbalit. A něco sníst.“

Lukas se zasmál. Zvedl ji a s jejíma nohama kolem pasu se odpotácel ke starému plyšovému gauči. Zřítili se na jednu lidskou hromadu. Jako dva lidé opilí jeden z druhého.

„Jak dlouho budeš pryč?“

„Tak dva dny. Pokud to bez tebe přežiju.“

„Tak to asi ne.“

Políbil ji na krk a ona si uvědomila, že to asi vážně nepřežije. Chtěla tu zůstat, na gauči, s Lukasem u sebe.

Kolem sebe.

Napořád.

*

Muž byl na dostihovém závodišti Solvalla stálým návštěvníkem a časem si zabral stůl u okna, který mu vždycky rezervovali. Stejně jako dnes večer. Seděl zády k restauraci a díval se ven na klusáckou dráhu. Mrholilo a koně se právě nacházeli na opačné rovince. Sledoval je triedrem. Byl to rozběh k memoriálu K. G. Bertmarka a on si vsadil několik tisícovek na Ecuadora ze stáje Minnestad. Nebyl to žádný outsider, ale dnes večer se mu nechtělo příliš riskovat. Když se koně blížili do finiše, zrychlil se mu pulz. Odložil triedr a sledoval koně přímo přes okno. Kus před cílem byl závod vyrovnaný, žokejové švihali bičem jako blázni, ale ve finiši se minnestadskému Ecuadorovi podařilo proběhnout cílovou čárou s náskokem dobré délky a půl. Muž sevřel na klíně pravačku v pěst. Namastí si kapsu. Otočil se a trhl sebou. Naproti němu seděla žena s tmavými slunečními brýlemi. Ray-Ban. Poznal ji a kývl hlavou. Před sebou měla na stole rozloženou mapu. Shlédl na ni a uviděl zakroužkovaný křížek. Žena mapu obrátila, aby z ní mohl číst ze své strany.

Zakroužkované místo leželo severně od Arjeplogu.

*

Do vlaku na hlavním nádraží Olivia nastupovala ještě pořád v lukasovském oparu. Posadila se na své místo u okna. Aspoň že to je lůžkový vůz, takže by se měla před příjezdem do Umeå pár hodin prospat. V kupé byli jen dva další lidé. Starší žena s dlouhými světlými vlasy, která ihned vytáhla mobil, zastrčila si do uší sluchátka a začala si pohrávat s displejem. Olivia si koutkem oka všimla, že je na Instagramu a prohlíží si fotky. Druhá osoba proti ní byla mladá dívka, tak sedmnáctiletá nebo osmnáctiletá, tipovala Olivia. Měla tmavé, nakrátko ostříhané vlasy, a když projížděli Karlbergem, sklonila se a zcela nečekaně vylovila místo mobilu knihu. Snad to bude klidná noc, pokud ani jedna nebude strašně chrápat nebo mít noční můry Stiltonova typu.

Vlak začal zrychlovat. Kolem se v růžovém soumraku míhaly Helenelund, Sollentuna a Häggvik, a právě když projížděl Rotebro, čtvrtí jejího dětství, zapípal jí mobil. Vzala ho do ruky a přečetla si esemesku. „Víš, jak tě miluju? Nade všecko na světě!“ a tři červená srdíčka. Olivia se pro sebe usmála a zpozorovala, že starší paní vedle ní narovnala záda a střelila pohledem po Oliviinu mobilu. Snaží se přečíst moji zprávu? Olivia naklonila mobil blíž k sobě a odpověděla: „Vím, že nade všecko na světě, protože tě miluju stejně. Nade všecko.“ A čtyři srdíčka. Obratem dostala další odpověď: „Teď se zase nechám pohltit náladou z Cuatro Ciénegas, vypínám mobil. Snad se trochu vyspíš. Uslyšíme se zítra.“ Odpověděla zdviženým palcem a srdíčkem, pak opřela hlavu o okno a zavřela oči. Ztratila se ve vlastních myšlenkách a rytmu vlaku.

Zaslouží si, aby byla tak šťastná? Jak dlouho to potrvá, tenhle stav, ve kterém se nacházela nebo nacházeli oba? Ohrožuje je totiž nebezpečí.

Nejedno.

Uvědomovala si, že především Lukasovo onemocnění. S diagnózou disociativní poruchy identity nejsou žádné špásy. Byl kvůli ní odsouzen za zločin, který nespáchal. Ale ani jedinkrát od doby, kdy ho pustili z Karsuddenu, se žádná další osobnost neukázala. Po zproštění viny se začali setkávat stále častěji a nakonec se z nich stala nerozlučná dvojice.

Život s Lukasem jí otevřel úplně nové světy. Několik jejích kamarádek zvedalo obočí. Umělec a policistka. Nepůsobilo to jako samozřejmá kombinace. Především ne, když šlo o umělce s doloženou psychickou nemocí. Dokonce i Maria, její máma, vyjádřila obavy. „Snad nebere drogy?“ otázala se. A Olivii to rozlítilo. Naštvala se tak, že se nějaký čas neozvala, jak mívala ve zvyku.

Naproti tomu Mette a Mårten to přijali opatrně kladně a jako první pozvali Olivii a Lukase na večeři. Což bylo z řady důvodů zvláštní, jak pro ně, tak pro Lukase. Právě Mette ho totiž navzdory všemu poslala sedět za vraždu, kterou nespáchal. Ale večeře proběhla dobře. Mårten si Lukase hned získal, i tím, že byl bývalý profesionální terapeut. Ukázal mu speciální místnost ve sklepě, kde společně poseděli a různými starými country songy se snažili vylákat pavouka Kerouaca. Nakonec se objevil. To aspoň tvrdili, když znovu přišli nahoru k Mette a Olivii, které do sebe nalily příliš mnoho vína. Obě totiž byly nervózní, každá kvůli něčemu jinému.

Jet do Mexika byl Lukasův nápad. Ještě v nemocnici jí napsal báseň. Poslední řádky stále znala nazpaměť:

někdy jindy

až já budu já

pojedeme do Cuatro Ciénegas

společně

Při prvním setkání zjistili, že právě to mají společné. Že oba procestovali Mexiko, a dokonce bydleli na stejném místě v městečku Cuatro Ciénegas. V hotelu Xipe Totec. Lukas měl to jméno vytetované na prsou. Ne proto, že to byl název hotelu, ale jako jméno boha z aztécké mytologie, staženého z kůže. Sám se stáhl z kůže, aby lidem poskytl jídlo. Ta symbolika Lukase oslovila. Jako z kůže se svlékající had.

„Jako já,“ řekl Lukas, když se ho zeptala. „Občas jsem bez kůže a pak se stanu někým jiným a do té kůže dorostu.“

Ale od okamžiku, kdy se dali dohromady, se z něj nikdo jiný nestal, byl celou dobu Lukasem. A Olivia za to byla vděčná. Dohlížela, aby bral léky a chodil na terapii. Lukas bojoval se svým traumatem a v Cuatro Ciénegas mu ona vyprávěla o tom svém. O záhubě biologické matky na pláži na Nordkosteru. O svém biologickém otci, jenž se stal obětí stejného vraha o čtyřiadvacet let později, a o tom, že se sama ocitla uprostřed vyšetřování vraždy, aniž by věděla, co jsou zač.

A Lukas fascinovaně poslouchal a pak se znovu milovali v krásném, dusném hotelovém pokoji, zatímco kolem jejich těl neúnavně rozháněl teplý vzduch starý zrezivělý stropní větrák. Vzpomínala na ten kouzelný okamžik, kdy měli pocit, že zcela splynuli. Okamžik, který se teď Lukas snažil zachytit na plátno doma v bytě. Olivia ho tam viděla stát ve žlutých slipech a cítila, že se připitoměle usmívá, právě když se otevřely dveře kupé. Přišel průvodčí a pomohl jim rozložit lehátka. Starší paní si vymínila, že si místo na spaní vybere první. Mladá dívka si vzala lůžko nad ní, a tak Olivia dostala to nejníže, naproti ostatním. Zítra ráno v šest by měli být na místě. Olivia si lehla na bok a zavřela oči. Potřebovala několik hodin spánku, aby se mohla soustředit na případ.

Neznámá mrtvola v horách.

Nad Arjeplogem.

Představila se jako Cathy Gudilsdotterová a podržela Olivii dveře.

„Právě probíhá rekonstrukce, tak je tu trochu nepořádek.“

Její vřelý úsměv působil vlídně. Na sobě měla dlouhé tmavomodré šaty se zeleným vyšíváním, její rozpuštěné zrzavé vlasy byly rozčepýřené. Takovou ženu by člověk na soudní patologii v Umeå rozhodně nečekal, pomyslela si Olivia. Příjemně ji překvapila. Patologové, s nimiž měla tu čest, a nebylo jich příliš, obvykle působili podstatně přísnějším dojmem a nebyli tak hovorní.

Cathy hovorná byla.

Když kličkovaly mezi dělníky a stavebním materiálem, stihla povyprávět, že vyrůstala na místech, kam se Olivia vypraví později, a co ji v horách čeká.

„Byla jste tam někdy předtím? V Arjeplogu a okolí?“

„Ne.“

„Je to strašně smutné.“

Po pár minutách Olivia pochopila, co je tak smutné. Šlo o přírodu, nebo spíš o to, co se s ní děje.

„Každoročně jezdím rybařit do hor na jedno tábořiště u jezera Miekak, jsou tam fantastické ryby, ale pořád víc mě to deprimuje. Ty změny jsou velmi zřetelné. Křoví roste do vyšších a vyšších poloh a hranice lesa se neustále mění… nejdřív vyrostou vrby, potom zakrslé břízy. Brzy zmizí všechny krásné křovinaté květiny, silenka i rozrazil alpský, je to strašně smutné. Možná to není nic, co by vám z jihu Švédska leželo v hlavě, ale pro místní, kteří tu krajinu milujou, je těžké, že to musejí zažívat.“

„Můžou za to klimatické změny…?“

„Co jiného? To je vidět i se zavřenýma očima. Několik set let staré sněhové kapsy a ledovce prostě roztávají, část jich už skoro zmizela. Navíc taje i permafrost a propadá se, mokřady kolabujou a všude se dělají bažiny. Děti mých dětí už možná neuvidí žádný horský fell. V každém případě ne tak, jak ho známe my.“

Cathy se zastavila, otevřela další dveře a usmála se.

„Ale teď bychom se měly věnovat veselejším věcem.“

Vstoupily do chladírny.

Olivia se podívala na všechny ty šedé přihrádky podél stěny. Věděla, co obsahují. Cathy přistoupila k jedné z nich. Její vřelý tón téměř neznatelně ochladl, jako by prostředí vyžadovalo jiný, korektnější jazyk.

„Byl zasažen dvěma střelami do zad a jednou do hlavy, zblízka,“ řekla. „Dokonalá poprava.“

„Zůstaly střely v těle?“

„Ne. Ale je docela možné, že je technici najdou na místě nálezu, už to tam dost roztálo.“

Cathy vytáhla lehátko přikryté modrým prostěradlem a Olivia si přitom vyndala mobil. Nejprve vyfotila hlavu mrtvého, která se ukázala, když Cathy pomalu prostěradlo stáhla. Obličej byl překvapivě dobře zachovalý, tváře propadlé, ale poměrně nedotčené díky chladu na místě nálezu. Pokožku na temeni stále pokrývaly husté zrzavé vlasy.

„Když se podíváte sem dolů, uvidíte, kudy střela vnikla do lebky. Tamhle ji opustila.“

Olivia se podívala a otvory si vyfotila.

„Jak dlouho ležel pohřbený ve sněhu?“

„V současné chvíli to je téměř nemožné stanovit přesně, ale určitě řadu let. Pokud to bude potřeba, můžeme provést forenzní tafonomii. Uvidíme, jak blízko se dostaneme.“

„Tafonomii?“ otázala se Olivia.

„Zkoumá rozklad těla, trochu i ekologii pozůstatků, ale není to moje specializace.“

Cathy zvedla ruku mrtvého.

„Tady za nehty jsem našla kousky kůže,“ řekla.

„Můžeme z nich získat DNA?“

„Myslím, že ano, poslala jsem je do Národního forenzního centra. Tamhle je jeho oblečení, ráno jsem ho svlékla.“

Cathy ukázala na velký bílý igelitový pytel.

„Měl na sobě tlustou kombinézu pro jízdu na skútru a pevné turistické boty.“

„Byl zavražděn v zimě?“

„Je to velmi pravděpodobné.“

„Měl u sebe nějaké doklady totožnosti?“

„Ne, žádné,“ odpověděla Cathy. „Našla jsem jenom tohle.“

Zvedla plastový sáček.

„Kapsa kombinézy se roztrhla, tohle leželo dole v podšívce. Jedna mince, kousek papíru a kancelářská svorka.“

Olivia si sáček vzala a otevřela ho. Všimla si, že na papírku je napsáno několik číslic.

„Žádné klíčky od auta?“ zeptala se. „Nebo ke skútru?“

„Ne.“

„Nemohlo to být násilné přepadení, které skončilo vraždou?“

„Pochybuju,“ řekla Cathy. „Kolem krku měl dost silný zlatý řetízek, v takovém případě by asi zmizel. Navíc se to přímo nenabízí jako místo vhodné k přepadení.“

Cathy se usmála, ale Olivia si pomyslela: Lidé se dají přepadnout a zavraždit kdekoli. Dokonce i vysoko v horách.

„Nenašla jste na těle ještě něco zvláštního?“ zeptala se. „Jizvy?“

„Jizvy žádné, ale měl useknutý článek prstu na levém prsteníčku.“

Cathy zvedla ruku s kratším prstem. Olivia pořídila snímek.

„Mohlo mu ho ukousnout nějaké zvíře?“

„Ne, na zranění znovu narostla kůže, tohle se mu stalo dost dlouho předtím, než ho někdo zavraždil.“

Cathy začala modrý přehoz přetahovat zpátky přes tělo.

„Myslíte, že ho zavraždili tam, kde se našel?“ zeptala se Olivia. „Je místo nálezu a místo činu jedno a totéž?“

„Nevím, na to se budete muset zeptat techniků, ale asi bude těžké to zjistit. Dřív než najdete vraha.“

„Nebo vrahy.“

*

Jäkkvik je vesnička ležící mezi Arjeplogem a zemí nikoho, nebo přesněji řečeno Norskem. Vesnička se skládá z několika domů roztroušených v blízkosti jezer a vodních toků a jedné dobře zásobené samoobsluhy Ica, kde se dá i natankovat. Obchod drží částečně nad vodou nedaleká Kungsleden, známá turistická Královská cesta pro milovníky přírody. A pak také Norové. Přijíždějí v karavanech a nakládají si auta po okraj sladkostmi, kvůli dani z cukru ve své vlasti.

Ale lidé, kteří dnes zavítali do samoobsluhy a vzali si plastový košík, nebyli Norové. Pokladní, tentokrát jediný zaměstnanec v obchodě, si všimla, že dvojice je oblečená jako typičtí horští poutníci, a domnívala se, že přijeli na Královskou cestu. Sama se po ní nikdy nevydala. Vždyť bydlí tady.

I když vědomě neposlouchala, o čem si povídají, nemohlo jí uniknout, že mluví cizí řečí. Nebyla si jistá, kterou. Anglicky ne. Když přišli k pokladně, chopila se příležitosti.

V angličtině.

„Vyrážíte na túru do hor?“

„Ano,“ pousmála se žena.

„Touhle roční dobou chodí po horách spousta lidí.“

Pokladní načítala zboží a podávala ho muži, který nákup ukládal do igelitky z obchodu. Tašku si dal do batohu. Všimla si, že do velmi exkluzivního batohu.

„Jste tu prvně?“ zeptala se a namarkovala trs banánů.

„Ano,“ odpověděla žena.

„Takže to bude dobrodružné. Nejste z Anglie, nebo ano?“

„Ze Španělska.“

„Jé, taková dálka… to je pěkné! Moje sestra byla jednou v Barceloně. Odkud…“

„Berete American Express?“

„Ne, bohužel.“

Žena se znovu usmála a vydala z kapsy několik bankovek. Během placení zavřeli batoh. Dvojice se vydala k východu.

„Víte, že má přijít změna počasí?“ prohodila pokladní.

„Ano,“ řekla žena a ani se neotočila.

„Každopádně hodně štěstí! Snad uvidíte losy!“

Popřála jim to, protože věděla, že cizinci jsou z nich u vytržení. Z losů. Vlastně stačila i značka varující před jejich výskytem. Sledovala dvojici výlohou a pak se maličko podivila.

Vůbec nezamířili ke Královské cestě.

Nastoupili do auta a rozjeli se po ulici směrem do Norska.

*

Po čtyřhodinové jízdě autem z půjčovny dorazila Olivia do Arjeplogu. Najít policejní služebnu jí netrvalo dlouho. Stála v ulici Storgatan v obecní části Tingsbacka, malá stanice, která měla na starosti obrovský okrsek. Všichni na stanici museli dělat od všeho trochu. Počínaje sraženou zvěří a měřením rychlosti a občasným vloupáním konče. Žena, která jí přišla naproti ke skleněným dveřím, měla silně namalované rty a psíka na vodítku. Brýle s černými obroučkami jí shora rámovala dlouhá tmavá ofina.

„Marja Verkkonenová,“ představila se. „Policejní asistentka.“

„Olivia Rönningová.“

„Já vím. Jste z NOO?“

„Ano.“

„Lidé jako vy nás moc často nenavštěvují.“

„Mohli byste být rádi.“

„To jsme. Ale každopádně u nás vítejte.“

Olivia se usmála a Marja jí úsměv oplatila. Další žena, která nemá komunikační zábrany. Olivii se tenhle kraj začínal zamlouvat.

„Ten pes není můj,“ řekla Marja. „Ale je hodný. Nejste alergická?“

„Na psy ne.“

„Výborně.“

Krátce nato vstoupily do Marjiny kanceláře. Za okny bylo vidět rozsáhlé jezero Hornavan, uvnitř stál neutrální nábytek a na stěně za psacím stolem visel pozoruhodný obraz. Představoval trolla Pluppa při tanci před ohýnkem v lese. Marja se na ni podívala.

„Nejste v práci moc dlouho, co?“ nadhodila.

„Moc ne.“

„Několik let jsem dělala na protidrogovém, asi ještě předtím, než jste začala.“

„Ve Stockholmu?“

„Ano, pak mě všechna ta špína unavila a zažádala jsem o přeložení sem.“

„Je tu větší klid?“

„Ano, výrazně. Tady se střílejí losi, ne teenageři.“

Marja se posadila za stůl. Olivia zapadla do křesla naproti obrazu s Pluppem.

„Ta mrtvola,“ řekla Marja a sundala si brýle.

„Ano.“

„Našel ji jeden Sám. Janne Marklund ze sámské vesničky Luokta-Mávas. Bylo to na sobí pastvině u hory Radtja. Roztála tam sněhová kapsa a on zahlédl vyčnívající ruku. Nějakou dobu trvalo, než nás kontaktoval, nahoře není signál, takže jsme tam s vrtulníkem dorazili o několik hodin později. Nejdřív jsme si mysleli, že zemřel přirozenou cestou, že ho zavalila lavina nebo podobně, ale pak jsme si všimli těch ran.“

„V lebce.“

„Ano. Došlo nám, že o přirozené úmrtí nejde, dalo-li by se to tak říct, a zavolali jsme techniky. Tělo pak převezli do Umeå.“

„Viděla jsem ho. Jak jste zajistili místo nálezu?“

„Ohradili jsme ho, což může působit přehnaně, mluvíme tu o pustém horském fellu, několik desítek kilometrů od zastavěných oblastí. Policejní pásky na sněhové kapse až u hory Radtja jsou skoro komické. Budete to místo chtít vidět?“

„Zítra. Jak hluboko tělo leželo?“

„Těsně pod zmrzlou sněhovou krustou. Ale je nám jasné, kolik sněhu za poslední horká léta odtálo, takže na začátku bylo velmi hluboko. Dozvěděla jste se, jak dlouho tam bylo?“

„Ne. Ale dlouho. Našli něco technici?“

„Hlášení dostanu zítra. Kde budete přespávat?“

„V hotelu Silverhatten.“

Marjina reakce byla krátká, ale výmluvná.

„Jsou tam ubytovaní lovci,“ řekla. „Brzy začne lov bělokurů.“

„A?“

„Lovci mají blízko k alkoholu.“

Ukázalo se, že velmi blízko. Muži v hotelovém baru už byli rozjetí, když tam Olivia vcházela. Měla v úmyslu dát si po jídle pivo, ale rychle si to rozmyslela. Ovšem ne dostatečně rychle. Jeden z mužů, světlovlasý hromotluk v červené kostkované košili a maskáčových kalhotách, ji zahlédl, ještě než se otočila k odchodu.

„Dobrej! Slečno! Zvu vás!“

Vzhledem k tomu, že Olivia byla jediná žena v lokále, nebylo pochyb o tom, koho myslí.

„Co si dáte?“

„Nic, díky.“

Olivia se otočila a byla na cestě ze dveří, když na rameni ucítila něčí ruku. Nepochopila, jak to ten chlap mohl stihnout tak rychle, ale ramenem ucukla. Chytil ji za vlasy. Olivia nebyla zvlášť citlivá, takže ji to nebolelo. Její reakci spustilo něco jiného. Odhodila toho člověka bleskurychle ke stěně, až ztratil rovnováhu. Svalil se na dřevěnou podlahu. V tu chvíli už v baru zavládlo hrobové ticho. Všichni, kdo mohli, se dívali na dvojici u stěny. Na zdánlivě křehkou ženu a mohutného muže, který se snažil postavit se na nohy. Chvilku to trvalo. Když se mu to podařilo, byl zadýchaný námahou. Olivia ucítila kyselý dech prostoupený alkoholem a o krok ucouvla.

„Radši byste už neměl pít,“ řekla klidně.

Muž se jí podíval do očí a několik vteřin tam pohledem vydržel, pak se kousl do svých plných rtů, sklopil hlavu a shlédl k zemi.

„Promiňte,“ řekl, „promiňte, jen jsem vás chtěl pozvat na…“

Olivia se otočila a vyšla ven.

Když budík na mobilu začal s vytrvalými pokusy Olivii vzbudit, tvrdě spala. Pomalu se probrala k vědomí a došlo jí, kde je a že má čtyřicet minut na to, aby se připravila a dala si snídani. Zvedla se z postele, doloudala se do koupelny a nechala na sprše, aby ji jaksepatří přivedla k životu.

Batoh s tím nejnutnějším na půl dne v horách už měla sbalený. Včetně služební zbraně. Ne proto, že by si myslela, že ji bude potřebovat, ale automaticky ji přibalila už ve Stockholmu. Hygienické potřeby a pár kusů oblečení nechá v pokoji, v Silverhattenu bude spát přinejmenším ještě jednu noc, než se bude moct vrátit domů k Lukasovi.

Lukas.

Nemá mu zavolat? Dost možná, že spí. Ale zároveň se mu nebude moct ozvat dřív, než se odpoledne vrátí, a chtěla, aby se dozvěděl, že během dne nebude k zastižení. Samozřejmě, mohla by mu to napsat, ale touha slyšet jeho hlas rychle převálcovala obavy, že ho vyruší ze spaní. Láska je velmi často poměrně sobecká.

„Ano, haló?“

Když to Lukas zvedl, zněl jeho hlas jasně a energicky. Možná až příliš energicky. Nebo ne? A řvala mu tam hudba. Samozřejmě Bowie. „Changes“. Jestlipak se to líbí tak brzy ráno i sousedům?

„Nezdá se mi, že bych tě vzbudila,“ nadhodila Olivia.

„Vůbec ne. Počkej, ztlumím to.“

Přistihla se, že poslouchá, zda neuslyší další hlasy. Pořádá party? Co provádí?

„Maluju,“ řekl Lukas, jako by odpovídal na její myšlenky. „A jde mi to skvěle, jako po másle, takže jsem celou noc nespal.“

Nespal? To není dobré. Nepůsobí trochu naspeedovaně? Olivia se pokusila potlačit nervozitu, kterou začínala cítit v břiše. Kdy se z ní stala taková citlivka?

„Fajn, výborně, že ti to jde,“ řekla. „Nechci tě rušit, jen jsem chtěla vědět, jak se máš.“

„Mám se skvěle. Jak se máš ty?“

„No, dobře, za chvíli odlétám vrtulníkem a můžu se pak ozvat až odpoledne. V horách není signál, víš. Tak jsem jenom chtěla slyšet tvůj hlas.“

„A já tvůj.“

Na vteřinu se oba odmlčeli.

„Toužím po tobě,“ řekla Olivia.

„A já po tobě. Neustále. Štětcem to přenáším na plátno.“

„Ale musíš spát.“

Lukas se zasmál.

„Nedělej si starosti, moje milovaná O, jsem sám v sobě. Nikdo jiný není na dohled.“

„Mluv vážně.“

„Mluvím vážně. Pospěš si do helikoptéry, abys mi po návratu mohla zase zavolat.“

„Dobře, ozvu se, hned jak přistaneme. Miluju tě!“

„Taky tě miluju.“

Olivia si dala mobil do kapsy, přehodila si batoh přes rameno a sešla na snídani. Hlavou jí vířily myšlenky. Pokusila se je co nejlépe přebrat. Neměla důvod se o Lukase strachovat. Má se dobře a miluje ji. Musí se pokusit tolik ho nekontrolovat, tahle její stránka není příliš okouzlující. Lukas to bez ní zvládne, každopádně aspoň těch pár dní. No dobrá, možná i déle. Teď se musím soustředit na práci, jenom na práci, pomyslela si ve snaze zastavit představy, které ji zbytečně užíraly. Ale jeho dokáže nějaká činnost tak pohltit, že pak zapomíná na ostatní věci.

Proto když se posadila k šálku kávy a sendviči, znovu vyndala mobil a napsala esemesku: „Nezapomeň, že máš odpoledne terapii.“ A připojila samozřejmě několik srdíček.

Že by si Lukas měl dělat starosti o ni, ji vůbec nenapadlo.

*

Když se Olivia s batohem v ruce blížila k modré policejní helikoptéře, překvapily ji dvě věci. První bylo, že přišla i Marja se psem. Druhou byl pilot. Světlovlasý hromotluk v červené kostkované košili a maskáčových kalhotách. Pro oba to bylo velmi zvláštní setkání. Pro jednoho trapné, pro druhého znepokojivé: pro Olivii, přemýšlela totiž, jestli chlápkovi už vyprchal z těla alkohol.

„Tohle je Pekka Karvonen,“ představila ho Marja. „Poletí s helikoptérou. A tohle je…“

„Už jsme se viděli,“ řekla Olivia a odmítla mu podat ruku. „Včera v Silverhattenu.“

„Vážně?“

Pekka to přešel mlčením.

Marja podala Olivii kapesní svítilnu.

„Vezměte si ji s sebou, člověk nikdy neví, co se v horách stane.“

Olivia si baterku vzala a otočila se k helikoptéře. Pekka mezitím otevřel dveře a pokynul Olivii, aby nastoupila. Neposlechla ho. Ne hned. Udělala pár kroků stranou k Marje a tišším hlasem ji oslovila.

„Včera měl dost vypito.“

„Jejda, no, to se stane, ale buďte v klidu. Je to nejzkušenější norrbottenský pilot, nikdy by nesedl za řízení, pokud by nebyl v pořádku. To je jeho pes.“

Byla to naprosto irelevantní informace. Olivia maličko zavrtěla hlavou a s batohem nastoupila do pětimístné helikoptéry.

Trochu vyvedená z míry.

„Nejlepší bude, když to vyřešíme hned,“ ozval se Pekka.

Helikoptéře se ještě ani pořádně neroztočily rotory.

„Včera jsem se choval jako idiot. Nechtěl jsem. Omlouvám se. Jenom jsem vás chtěl pozvat na skleničku.“

„Chytil jste mě za vlasy.“

„Ano, to byla pitomost. Bolelo to?“

„Ne.“

„Dobře.“

Pekka se podle všeho domníval, že tím je věc vyřízena. Zapnul Olivii bezpečností pás, podal jí sluchátka a ukázal, jak se reguluje hlasitost.

„Slyšíte mě?“ zeptal se.

„Ano.“

„Tak vyrážíme.“

Helikoptéra se vznesla a zamířila k horám.

Olivia vrtulníkem letěla několikrát, v souvislosti s výjezdy zásahové jednotky. Ale to bylo ve velkoměstě. Tohle je něco úplně jiného. Letěli poměrně nízko, a když se hnali nad holou, skalnatou krajinou, viděla jednotlivé chalupy a stádečka sobů. Tu a tam mezi úseky klidného toku prudce proudila modrošedá voda.

„Normálně se tu dobře rybaří, ale právě teď je stav vody trochu zvýšený,“ řekl Pekka. „Chodíte na ryby?“

„Ne.“

„Lovíte?“

„Zvířata ne.“

Pekka se pousmál. Dech měl oproti včerejšímu večeru podstatně lepší.

„Rybaření se tu bohužel nejspíš neudrží,“ řekl.

„Opravdu?“

Co měla odpovědět?

„Voda v jezerech se začíná příliš ohřívat, siven si těžko najde potravu… vypadá to, že v průběhu několika let v polovině všech horských jezer vyhyne.“

„To nezní moc dobře.“

„Je to v prdeli… a tamhle se povaluje několik losů.“

Pekka se usmál a ukázal dolů k nějaké bažince. Olivia uviděla tři losy, kteří leželi ponoření na jejím okraji. Jeden z nich měl mohutné parohy. Vytáhla mobil a vyfotila si ho. Až se vrátí, pošle snímek Lukasovi.

„Už jste někdy byla tady na horách?“ zeptal se Pekka.

„Nikdy.“

„Tak to se máte na co těšit.“

„Na co přesně?“

„Je to tu něco jiného než…“

Co konkrétního myslel, se nedozvěděla, protože zapraskalo ve vysílačce. Pekka si rukou přitiskl sluchátko a zaposlouchal se.

„Rozumím.“

Otočil jedním černým knoflíkem na palubním panelu a zadíval se vzhůru k nebi.

„Co se děje?“ zeptala se Olivia.

„Zřejmě se zatáhne trochu rychleji, než si meteorologové mysleli.“

„A to znamená co?“

„Viditelnost se zhorší. Za chvíli musíme přeletět několik horských hřebenů, a pokud budou mraky moc nízko, může se to zkomplikovat.“

„Jak to myslíte, zkomplikovat?“

„Že ty hřebeny nepřeletíme, ale to se zvládne. Vždycky se dá najít nějaká mezera.“

Olivii najednou došlo, že je odkázaná na tohohle muže a jeho schopnosti. Sedí v plechové bublině vysoko ve vzduchu a nemá žádnou možnost něco ovlivnit. Nebo se tak aspoň cítila.

„To je na létání sem do hor nejotravnější,“ řekl Pekka.

„Co?“

„Změny počasí. Přicházejí strašně rychle. Svítí sluníčko, letí se krásně – a po pěti minutách se rozpoutá bouřka a začne foukat silný vítr úplně odjinud, než jste odhadovala.“

„Ale vy máte nalétáno, ne?“

„Miliony hodin. Ale na to se počasí neohlíží… vidíte tamhle nahoře to jezero?“

Olivia mezi horskými úbočími zahlédla modrou vodu.

„Ano, proč?“

„To je Pieskehaure, jedno z hodně velkých jezer, pramen řeky Pite. Povídá se, že na dně je zlato, ukradené nacistické zlato, které se nikomu nepodařilo najít. Ještě pořád přijíždějí lovci pokladů z kontinentu a myslí si, že ho najdou… a podívejte se tamhle.“

Pekka ukázal dolů na horský fell.

„Další losi?“ zeptala se Olivia.

„Ne, vypadá to jako párek turistů.“

Olivia se naklonila k okýnku z plexiskla. Slunce zmizelo a viditelnost se rychle zhoršila. Přesto zahlédla daleko pod sebou pohyb. Nedokázala by určit, jestli to jsou lidé, ale podle Pekky zřejmě ano.

„Touhle roční dobou vyráží do hor spousty turistů, hlavně cizinců. Často je musíme zachraňovat z nepřístupných oblastí, když zabloudí a jsou na pokraji smrti hladem. Nemají k téhle krajině dostatečný respekt. Může být nebezpečná, pokud člověk neví, s čím má co do činění.“

Olivia předpokládala, že to Pekka ví. Ona sama o světě hor nevěděla nic. Ale ona přiletěla jen na pár hodin a pak se zase vrátí.

„Jsou tady nahoře nějaká divoká zvířata?“

Měla pocit, že by se jí přece jen mohlo hodit, kdyby se o zdejší přírodě něco dozvěděla.

„Skoro všechna… vlci, medvědi, rysové, orli skalní… před pár týdny jsem u vrcholku hory Radtja, kam letíme, viděl pár rosomáků. To není obvyklé. Rosomáci jsou plaší.“

„Jsou to mrchožrouti?“

„Jasně, jako všichni ostatní… každopádně to není zvířátko, na které byste chtěla narazit uprostřed noci.“

Pekka se znovu zadíval nahoru k nebi a pak se otočil k Olivii.

„Je to v pořádku?“ zeptal se.

„Mezi námi?“

„Ano.“

Co měla odpovědět? „Nemám ponětí o tom, co jste zač, ale postarejte se, ať proletíme těmi mraky.“ To neřekla, ale přikývla a nahodila úsměv.

Španělsky hovořící muž s exkluzivním batohem slyšel motor už z dálky. Teď se zastavil s triedrem před očima a sledoval modro-bílou policejní helikoptéru. Neletěla přímo nad nimi, ale stejně se se ženou přikrčili za velkým skalním blokem.

„Myslíš, že nás viděli?“ zeptala se.

„Možná… ale letí dál.“

„Naším směrem?“

„Ano.“

První horský hřeben překonali bez problémů. Mraky ležely nízko, ale Pekka v nich našel mezeru a hřeben přeletěl. Jak slíbil. Teď se přiblížili k druhému hřebeni. Byl podstatně vyšší a mraky podstatně níž. Vítr zesílil a pohazoval helikoptérou sem a tam. Olivia to cítila v břiše. Navíc se silně rozpršelo. Déšť bičoval okýnka helikoptéry. Olivia v dálce viděla blesky, ale neslyšela hrom. Bouřka byla zatím o kousek dál. Pekka už chvíli mlčel. Olivia předpokládala, že se soustředí na pilotování. Najednou se natáhl a prstem zaklepal na kulatý displej na panelu. Usoudila, že jde o ukazatel paliva. Když se narovnal, všimla si vrásky mezi jeho očima.

„Nějaký problém?“

„Ne, všechno v pořádku.“

V pořádku to nebylo, z úsečného tónu pochopila, že nechce říct nic, co by ji mohlo vynervovat.

Jako by to šlo ještě víc.

Kousek před nimi uviděla další tyčící se horský hřeben. Nebo spíš horu, ale hřeben ne. Ten byl ukrytý v nízkých, tmavých mracích.

„Přeletíme tady?“ řekla a snažila se, aby to znělo klidně.

„Myslím, že jo.“

Myslím, že jo? To nejsou slova, která by člověk chtěl slyšet od pilota, jenž má nalétáno milion hodin. Člověk by rád slyšel: „Žádný problém. Je to lehké jako facka.“

„A co uděláme, když to tu nepřeletíme?“

„Obletíme to.“

„Co obletíme?“

„Ten hřeben, a zkusíme to vzít zespodu, údolím.“

Olivia tomu úplně neporozuměla. Chtěla se zeptat, co tím Pekka myslel, když v tu chvíli ostrý poryv větru hodil helikoptérou stranou, načež se propadla dolů. Olivia hlasitě vykřikla. Po několika vteřinách Pekka stroj vyrovnal a pokračoval k horskému hřebenu. Položila mu ruku na předloktí. Byl to fyzický kontakt na míle vzdálený tomu z baru v Silverhattenu.

„Pekko. Vážně. Co se děje?“

A možná právě ten dotyk přiměl Pekku, aby přestal jejich situaci zaobalovat. Znovu vzhlédl k mrakům a řekl:

„Děje se to, že se nemůžeme otočit, nepřeletíme hřeben za sebou a bohužel nejspíš nemáme dost benzínu, abychom sletěli až dolů a vzali to údolím.“

„… takže?“

„Musíme hřeben přeletět tady.“

„Nějakou mezerou v mracích?“

„Pokud nějakou najdeme.“

Pekka naváděl helikoptéru podél hřebenu tam a zpátky ve snaze zahlédnout cestu mezi mraky. Nakonec mezeru našel.

„Tamhle!“

Rychle k mezeře vyrazil a Olivia si rukama sevřela stehno. Hřeben přeletí.

Snad by ho i přeletěli, kdyby z prostředka černých mraků neuhodil mezi čepele rotoru blesk a nepřevrátil celou helikoptéru vzhůru nohama.

O pár vteřin později narazila přímo do skalní stěny.

*

Lukasovi se najednou zachvěla ruka a štětec dopadl na špatné místo, právě když chtěl na ženskou nohu, kterou namaloval, doplnit světlý odlesk. Na Oliviinu nohu. Nohu své milované O. Trhl sebou a překvapeně se podíval na ruku. Co se stalo? Jistě, málo spal, ale to nemívá žádné fyzické následky, dokud je ponořený do tvorby. Zašel do kuchyně a vzal si sklenku vody. Zapomínal pít, a jíst ostatně také. Možná není nic divného, že tělo protestuje. Ale i tak. Ruka se mu stále klepala a třas přešel i do nohou. Neblíží se relaps? Ne teď, když všechno tak vychází, pomyslel si, ještě než mu celým tělem projel záchvěv nevolnosti.

Nejsem mrtvá. To byla její první myšlenka. Pak jí hlavou zavířilo několik vzpomínek, obrazy mohutných plamenů a rachot mačkaného kovu. Havarovali jsme. Otevřela oči. Z tmavých mraků jí na obličej lil teplý déšť. Bolela ji hlava. Sáhla si na ni a z čela si smetla trochu husté tekutiny. Nebyla to dešťová voda. Pekka? Otočila se stranou. O kousek dál ležel zdeformovaný vrak policejního vrtulníku. Kapky syčely, jak dopadaly na jeho trosky. Zkusila se zvednout do sedu. Všechno ji bolelo. Přežila jsem, pomyslela si. Vybourali jsme se. Kde je Pekka? Zvedla se a zadívala se k vraku. Kam se poděl? Překročila několik rozbitých kusů plexiskla a přiblížila se ke zbytkům helikoptéry. Kabina byla promáčknutá. Tam nebyl. Vtom se znovu zablesklo. Tmu rozčíslo světlo, po němž následovalo strašlivé hřmění, které dál burácelo mezi horami. Ovšem stačilo to, aby ho zahlédla o kus dál. Tmavé tělo na zemi. Bolest v kotníku ještě necítila, přehlušovalo ji všechno ostatní. Přistoupila k tělu, k Pekkovi, stále měl sluchátka na hlavě a ležel na boku. Neodvažovala se ho otáčet. Dřepla si, natáhla ruku a sáhla mu zepředu na krk. Měl pulz. Vtom si všimla, že pod ním teče něco tmavého. Vyhrnula mu bundu a spatřila úzký kovový předmět, který mu trčel z břicha.

Rozplakala se.

Plakala a přitom mu roztrhla košili, aby viděla kovovou kolejničku, kterou tam měl zaraženou. Nebyla zdravotník, zoufala si. Třesoucíma se rukama začala kov vytahovat. Když ho uvolňovala, Pekkovo tělo se pootočilo. Z otvoru po kolejničce začala pulzovat krev. Tlakový obvaz. Kde tu, krucinál, sežene tlakový obvaz? Olivia si roztrhla tričko a přitiskla kousek látky na ránu. Druhou rukou rozepnula Pekkův opasek a posunula ho pod tělem. Utáhla ho nad látkou, co nejpevněji dokázala. Na poslední dírku. Pak upadla nazad. Země byla rozmočená deštěm a měkká. Zakrvácené ruce si otřela o vřes vedle sebe.

A co teď?

Osušila si obličej. Co budu, do háje, dělat? Žádné připojení. Vysílačka v helikoptéře na cucky. Krvácející pilot a já nemám nejmenší představu, kde, sakra, jsme.

Vtom rozčísl tmu další namodralý blesk. Před hlukem, který se ozval vteřinu nato, si Olivia zakryla uši.

Musím najít pomoc. On tam v mechu umře. Jak rychle jim dojde, že jsme havarovali? Možná si myslí, že jsme někde nouzově přistáli, abychom přečkali nepřízeň počasí. Jak nás můžou objevit? Vydali jsme se jinudy, když se přihnala bouřka. Bolavou hlavou jí projížděly tisíce myšlenek. Všechny vedly k jedné a téže věci. Musí najít pomoc. Sama. Světlice? Nejsou v helikoptéře světlice? A kdo by je viděl? Ten párek turistů, co na fellu vypadali jako mravenci?

Olivia vstala a začala hledat batoh. Ležel přibližně tam, kde se předtím probrala. Mokrými prsty ho otevřela a vylovila mapu a baterku, kterou dostala od Marji. Mapu rozložila a pokusila se zorientovat. Věděla, kam měli namířeno, kde z trasy odbočili a přibližně kde se na posledním hřebenu zřítili.

Na mapě byla vidět jen pustina.

Kromě jedné věci, rybářského tábořiště. U jezera Miekak. To, o kterém mluvila Cathy v Umeå. Podle mapy leželo na jihu, přímo pod místem, kde havarovali. Na mapě to nevypadalo moc daleko. Možná tam jsou lidé, možná i funkční telefon. Olivia zkontrolovala, jestli funguje kompas v mobilu. Ano. Dobře. Rozhodla se. Neměla moc na vybranou. Pekka je vážně zraněný. Navíc měla zájem na tom, aby našli i ji. Vzpomněla si na Lukase. O vteřinu později si vzpomněla na rosomáky, mrchožrouty, kteří pravděpodobně každou chvíli ucítí pach Pekkovy krve. To nebyla vůbec příjemná myšlenka. Ale zaplašila ji a přistoupila k vraku. Uprostřed jeho pokroucených částí uviděla okraj nějaké deky. Vyndala ji a přitom také vyprostila kousek opěradla jednoho sedadla.

Pekka se teď přetočil víc na záda. Sklonila se k němu, opatrně mu stáhla sluchátka a opěradlo mu zasunula pod hlavu. Dekou ho přikryla. Ležel se zavřenýma očima a ona se naklonila nad jeho obličej.

„Pokusím se přivolat pomoc, Pekko.“

Nijak nezareagoval. Pohladila ho po tváři a narovnala se. Víc v současné situaci udělat nemohla. Nasadila si batoh a vyrazila.

Přímo do divočiny.

*

Marja poznala, že se něco stalo, jakmile vešla do místnosti. Jeden z mužů vypadal rozhodně, druhý působil nervózně. Žádný nepil kávu.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Ztratili jsme spojení s Pekkou. Vysílačka nefunguje.“

„Kdy jste byli v kontaktu naposled?“

„Když vyletěl k Radtje. Zastihla je bouřka.“

„Nemohl nouzově přistát, aby ji přečkali?“

„Ale to bychom byli stejně v kontaktu přes vysílačku.“

Rozhostilo se ticho. Všichni v místnosti pochopili, že situace je vážná. Lety do hor za špatného počasí jsou vždycky riskantní. Nehledě na to, jak je pilot zkušený. Během let se stalo několik nepříjemných nehod.

„Začneme po nich pátrat?“ otázala se Marja.

„To teď nemá smysl, nahoru bychom se nikdy nedostali, moc tam fouká, je moc špatná viditelnost, bouřka.“

„A co z Bodø? Nemohli by poslat záchranný Rescue Hawk?“

„No, možná, ale navrhuju, abychom ještě počkali. Pekka je Pekka.“

Marja přikývla a vzpomněla si, že včera večer byl opilý. Podle Olivie. Ale on by nikdy zbytečně neriskoval, to věděla.

„Jak vypadá předpověď?“ zeptala se.

„Mizerně. Ta bouřka se má nahoře držet ještě přes noc, ráno se pak posune dál. V nejlepším případě.“

*

Při práci s mapou často působí potíže měřítko. Vzdálenost, která vypadá jako nehet na palci, je mnohdy několikakilometrová. V tomto případě ve skalnatém terénu. Právě to se měla Olivia dozvědět v nejbližších hodinách, a to měla zraněný kotník. Bolel ji s každým krokem, který urazila mezi skalami a zakrslými břízami. Zpočátku kulhala, pak si tělo na bolest zvyklo a přeneslo se přes ni. Hodina za hodinou v průtrži mračen. Dokud nedorazila k prvnímu prudkému svahu. Věděla, že se musí vydat dolů, k vodě, k tekoucím říčním ramenům, která vedou k jezeru Miekak a tábořišti. Neměla představu, jak dlouho půjde dolů, ale zaregistrovala, že se cesta začala pořádně svažovat a pekelně jí ztížila chůzi. Nepostupovala už planinou, povrch tu tvořily větší a menší kulaté balvany pokryté promočeným, kluzkým lišejníkem. Při každém kroku musela udržovat rovnováhu, přesto každých pět metrů uklouzla a nohy se jí rozjely. Když se narovnala, ve větru ji švihaly do obličeje tenké březové větvičky. Po tom, co jí připadalo jako celá věčnost, ve skutečnosti nejspíš jen po dvaceti minutách na svahu, byla naprosto vyčerpaná. Uhnala si laktacidózu. Obě nohy měla ztuhlé jako polena. Nemohla je ohýbat, zdřevěnělé kusy masa musela zvedat celé, aby se dostala dál. Nakonec už jí došly síly. Dřepla si na tmavý kmen stromu a zaječela.

Moc to nepomohlo.

Navíc ji, jakmile si sedla, napadli komáři. Na celém zpoceném obličeji zahájil kousavé orgie tmavý okřídlený hmyz, který jí uštipoval kousky kůže na tvářích. Mávala kolem sebe, rozječela se ještě hlasitěji a znovu vstala. Rozlíceně donutila zdřevěnělé nohy k pohybu vpřed. Balvan za balvanem, metr za metrem. Vtom přišlo krupobití. Velké, těžké kroupy se jí odrážely od promočené bundy a přiměly ji, aby se přikrčila u mohutné skály. Rozsvítila baterku a uviděla cosi, co vypadalo jako otvor. Protáhla se jím a vešla do jakéhosi jeskynního prostoru. Posvítila si v něm baterkou. Nebyl velký. Na podlaze bylo lůžko z jalovcových větví a ohniště. Ze stropu visel řetěz s háčkem, přímo nad ohništěm. Olivia klesla na lůžko a popadala dech. Promnula si rukama rozbolavělý kotník a rozhlédla se po tmavé jeskyni. V jednom rohu rozeznala několik nasekaných klacků, pravděpodobně na oheň. Vtom si uvědomila, jak je promrzlá. A k smrti unavená. A hladová.

Únava přejde. S hladem se nedá nic dělat. Ale může se ohřát. Nanosila klacky k ohništi, postavila pyramidu a pod ni strčila trochu chvojí. V batohu měla zapalovač. Zapálila chvojí a suché klacky rychle chytily. Skály tvořily přirozený komín, kterým kouř stoupal nahoru do prolákliny. Sundala si bundu a batoh a schoulila se u ohně.

Teplo dělá zázraky. To, co předtím bylo jediným dlouhým, odporným během trestnou uličkou ve studeném větru, v divočině a beznaději, se teď proměnilo v poměrně snesitelnou chvilku. Zmrzlé prsty jí roztály, do tváří se vrátila krev a ona si vzpomněla na Lukase. Vyndala mobil a prohlédla si několik fotek, na kterých byl. Z ateliéru. Z Mexika. Pak telefon úplně vypnula, aby nevybíjela baterii.

A potom si vzpomněla na Pekku. Jak dlouho může u vraku vrtulníku přežít, potrhaný a vystavený té pekelné bouřce? Nemám ponětí, pomyslela si. Ale musím udělat, co budu moct. Musím dál, k tábořišti, jakmile to podělané krupobití přestane. Opřela se o skalní stěnu za sebou, víčka jí poklesla a tělo se zvolna svezlo dolů.

Pravděpodobně na chvíli usnula, působením tepla a vyčerpání, ale přesto sebou okamžitě trhla, když uslyšela hluboké, kloktavé vrčení. Přimělo ji odlepit se od stěny a zadívat se otvorem ve skále. Čistě reflexivně popadla batoh a vytáhla pistoli. Držela ji oběma rukama a mířila přímo ke vchodu. Venku byla tma, bouřka burácela, nic nebylo vidět. Rosomák? Vlk? Které zvíře vrčí takhle? Nadávala si za téměř naprostou neznalost světa, ve kterém se ocitla. Vždyť jsem ve Švédsku! Žiju tady! Proč, sakra, o tomhle kraji vůbec nic nevím? Do jedné ruky vzala hořící klacek a připlížila se ke vstupnímu otvoru. Oheň zvířata zažene. Aspoň to věděla. Nebo to viděla v přírodovědném dokumentu. Teď je to skutečné. Zastavila se ve vchodu s hořící větví. Vrčení ustalo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zmrazené zlato.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.