Marta spí

Romy Hausmannová

EUROMEDIA GROUP

Romy Hausmann

MARTA SCHLÄFT

Copyright © 2020 by dtv Verlagsgesellschaft mbH & Co. KG, Munich/Germany

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D-69469 Weinheim

www.dtv.de

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © ZERO Werbeagentur GmbH

Jacket photos © plainpicture.com/Amja Weber-Decker

Translation © 2021 by Vítězslav Čížek

ISBN  978-80-242-7442-3

Pro tebe, Karle.

Nechť ti tvé veliké, zářivě barevné srdce

ukazuje vždy správnou cestu.

Děkuji ti, že smím být tvou matkou.

hope is a dangerous thing

for a woman like me to have

– – – but I have it.

lana del rey

Andílku můj,

Napsala jsem ti desítky dopisů, a nikdy jsem nelitovala víc než dnes, že jsem ti je nikdy neodeslala. Byla to má povinnost. Máš právo vědět, co se tenkrát doopravdy stalo. Právo dozvědět se to ode mě, mými vlastními slovy, o nichž si pořád myslím, že nejsou dostatečná. Nevím, co si pamatuješ. Jestli ti někde v hlavě utkvěl aspoň útržek vzpomínky na naše poslední setkání. Jak jsem ti slibovala, že toho zlého muže dopadneme. Jak jsem tě vylákala k moři a tys měl dojem, že se na mě můžeš spolehnout. Že všechno bude zase dobré a já jsem ta, kdo se o to postará.

Teď už jsou všechna slova bezpředmětná a tento dopis, patrně poslední, ti mohu napsat jen v duchu.

Je po všem, andílku můj.

Dnes zemřu.

Stejně jako ona.

On vyhrál.

Nadja

Panická ataka znamená stát na okraji bílého útesu. Nedívej se dolů, říkám si a zakláním hlavu, snažím se dýchat. Nade mnou se sunou břidlicově šedivé mraky po dosud levandulovém nebi. Slyším zvuky. Znějí jako déšť, jeho staccato pere do skla v okně.

Je mi jasné, že to není déšť. Je to kamení, které se mi s rachotem sune pod nohama. Chci udělat krok dozadu, ale nejde to. Máchám rukama, protože to nechci vzít na vědomí. Protože si pokaždé myslím, že mám ještě šanci.

Žádnou nemám.

Padám a němě křičím.

Voda…

Mžourám. Pluje ke mně regál se sladkostmi a chladicí box se k mně veze, jako kdyby ho nesla vlna. Moje tělo leží zkroucené na studené dlaždicové podlaze. A ta se kymácí. Mám mořskou nemoc, dávím se z vystříknuté žluči. V dálce změť hlasů a hektický ruch. Co se stalo? chci se zeptat – a je to nesmysl. Vím dobře, co se stalo. Zřítila jsem se z útesu, tenhle měsíc už počtvrté. Je sobota, dvacátého července. Čtyři pády za dvacet dní. Měla bych být vděčná, že to není horší. Sahám si na pulzující místo na čele a cítím malý výstupek. Bouli. A něco mokrého. Je to krev. Musela jsem si narazit hlavu. Krevní oběh. Oční víčka. Všechno se mi třepotá jako křídla hmyzu. Zmocňují se mě mdloby. Volala bych o pomoc, kdybych se byla už dávno neutopila. V červené vodě.

Žádné starosti, ona jenom spí.

* * *

Probouzím se.

Půda pode mnou je opět pevná; musela jsem ztroskotat jako loď. Někdo mě táhne nahoru a já sedím. A ptá se mě: „Už je to dobrý?“

Myslím, že kývám na souhlas. Pokouším se zorientovat. Regál se sladkostmi, chladicí box. Prodejna malé, už trochu sešlé benzinové pumpy na A13. Super za 1,51 euro, nafta za 1,43. Zajela jsem se starým landroverem k jednomu ze dvou čerpacích stojanů, vystoupila a ohlédla se jako štvaná zvěř.

Nikdo tam nebyl. Žádné vozidlo, které by odbočilo k pumpě za mnou, ani žádné, které by tam na mě už čekalo. Byla to pro mě úleva. Přes skleněnou tabuli prodejny jsem viděla pokladního, jak zvědavě natahuje krk. Takže jsem si počínala normálně a nenápadně. Natankovala jsem plnou, zamkla auto a šla zaplatit.

„Určitě to bude jenom krevní oběh,“ slyším mužský hlas. Jeho obličej je napřed pouze rozmazaný flek, ale mám za to, že je to pokladní. Vybavuji si jeho modro-červeně kostkovanou košili s krátkými rukávy a jeho štěkavý smích zpod nikotinem zbarveného kníru, když si při vracení drobných zavtipkoval: „Žere hodně ta stará dáma, viďte?“ Myslel tím landrover.

„Není divu při tom vražedným vedru, co je dneska,“ říká. A tentokrát myslí mě. Ženu, která před pokladnou ve vteřině zkolabovala. Znovu ten štěkavý smích a po něm: „Annelies, přines láhev s vodou!“

Pomalu se mi rozjasňuje před očima. Pokouším se postavit na nohy, ale nejde mi to. „Nechvátejte tolik!“ Muž s knírem mě bere za paži a pomáhá mi. Třese se mi pravé koleno, jako kdybych si ho zvrtla a začalo mi otékat. „Ach jéje, vy chudinko.“ Muž utkvěl zrakem na mém krvácejícím čele. Otvírám ústa, abych mu řekla, že jsem v pořádku. Že jsem jenom citlivá a strašně nervózní a že – nehledě na to, kdy jsem dostala řidičák, jsem usedla za volant poprvé včera večer – každé zúžení pruhu pro mě znamenalo, že se hned nabourám, a každé auto, které jelo za mnou, že mě pronásledují – a že při tom všem dohromady bylo jen otázkou času, kdy můj strach přeroste do panické ataky. Do pádu z útesu do červené vody pod ním.

Z dopisu #9

Nová terapeutka mi radí, abych si zapisovala sny. Nevím, k čemu to bude. Beztak se mi zdá pořád totéž. Znovu a znovu o salinách u Aigues-Mortes… Vzpomínáš si vůbec na ten obrázek? Aigues-Mortes, list v kalendáři na červenec. Všechno na tom snímku vypadalo špatně. Jako kdyby si dodatečným kolorováním dali záležet, aby na něm všechno vypadalo rušivě a strašidelně. Nad krvavě rudou vodní plochou se zvedá oslnivě bílá solná hora pod levandulovým nebem. Ptal ses mě, jak je to možné, že je voda červená. A usoudils, že „vypadá jako krev“.

„Ne, ne,“ namítla jsem a vysvětlila ti, že toto zbarvení způsobují jisté halofilní bakterie a že „halofilní“ je odvozeno od řeckého slova „halos“ neboli sůl. Ale že „Aigues-Mortes“ znamená francouzsky „mrtvá voda“ jsem si už nechala pro sebe. Nechtěla jsem ti přece nahánět strach.

Nadja

Sklapla jsem pusu a nic neříkám. Místo toho chci starostlivosti muže s knírem čelit úsměvem. Samozřejmě že to všechno bylo tím – jak to on sám nazval – vražedným vedrem, co mi způsobilo kolaps. Není důvod tomu nevěřit.

Jenže úsměv mi v tom okamžiku zamrzne a tělem mi projede děs jako rána elektrickým proudem. Přede mnou na zemi leží kabelka, která mi upadla, a vedle ní jak třásně na starém mopu: blond paruka. Reflexivně vystřelím rukama nahoru, ohmatávám si hlavu a cítím pevně sčesané a svázané vlasy – svoje vlastní. Pozorný muž s knírem se sehne, podá mi paruku a decentně se otočí, když si ji roztřesenými prsty nasazuji. Dřív jsem si často představovala, že budu blondýna, a tím pádem úplně jiný člověk. A teď, když mi přes pravé oko visí šikmo výrazná blond ofina, připadám si už jenom jako naprostý pitomec.

„Voda!“ Směrem od chladicího regálu se k mně řítí žena v pestře kytičkované pracovní haleně. Tlusté tělo se jí natřásá pod rozčilenými rychlými kroky. Je mi do breku. Místo abych popadla láhev s vodou, žádám o kabelku. Otevřu ji a hrabu se v ní. Peněženka, klíče od bytu i od auta, lístek s popisem cesty, mobil, žvýkačka. A konečně to, co hledám: blistr s tabletami. Pumpař mě sleduje. A já pod jeho pohledem zavrhuji pomyšlení vzít si lék. Nechci, aby mě považoval za nemocnou, a brát si něco zrovna teď není dobrý nápad. Musím být schopna řídit, ještě nejsem u cíle.

„No tak se přece napijte,“ naléhá žena v zástěře. Jednou rukou mi pořád nastavuje láhev s vodou a druhou mě hladí po tváři. A jak u toho pohybuje rukou, cítím nasládlý pot a olej od smažení. „Je úplně bledá, Herberte,“ říká svému muži a on na to: „Radši bychom měli zavolat sanitku.“

A já: „Ne, prosím ne.“

Herbert a jeho žena Annelies. Připomíná mi tetu Evelyn, kterou jsem neznala jinak než v zástěře. K tomu ruce vzepřené o široké boky a v jinak veselém obličeji rozmrzelost: Panebože, dítě, cos to zase natropilo? Manželé upustí od vody a usoudí, že bych spíš potřebovala panáka. Slivovici, kterou si sami pálí. Prý mnohem lepší než tyhle průmyslové šmejdy. Herbert ji má v malých lahvičkách vystavenou na prodej u pokladny.

„Sanitka není potřeba, už je to v pořádku,“ ujišťuji je ještě jednou.

Herbert přesto říká: „Tak dobře, jak chcete.“

Doprovázejí mě do kanceláře za prodejnou, kde je to cítit studeným kouřem. Není dost veliká, abychom se tam vešli všichni, zvlášť když polovinu plochy zabírá psací stůl. A za ním sedí na otočné židli malý kluk. Hádám mu šest nebo sedm roků. Tenké zrzavé lokny, úzký bledý obličej, špičatá brada. Křehká květinka, která se snaží vegetovat v nikotinových výparech. Má před sebou rozložené malování, kreslířský blok a krabici pastelek. Je zcela ponořený do práce a všimne si nás, až když mu Annelies řekne: „Zvedni se, Timmy, potřebujeme židli pro tu nebohou paní.“ Kluk beze slova vstane. A podívá se na mne velikýma, pronikavě modrýma očima. Napřed si zahanbeně popotáhnu paruku a potom tričko. Připadám si jako klaun.

Herbert protáhne židli kolem psacího stolu a udělá gesto: „Račte.“

Sednu si a otočím se tak, abych unikla Timmyho pohledu. Ale nepodaří se mi to. On rovněž popojde dopředu a dál na mě upíná zrak. Annelies mi vysvětlí, že je to jejich vnuk, a podrbe ho přitom po kštici. Hlídají ho, zatímco dcera, tedy Timmyho matka, se školí v továrně na plastelínu u Zossenu. Horlivě na to přikyvuji, i když o rodině vlastně nechci nic slyšet. A hlavně nechci, aby se ten kluk na mě díval tak jako právě teď. Poznávám v jeho očích stovky porušených slibů. A smrt.

Duben 2014

(o pět let dříve)

Nelly Schüttová milovala filmy. Bylo tomu tak vždycky. Její rodiče provozovali už v třetí generaci hostinec v meklenburské rovině. Nic zvláštního – čtyři pokoje pro cizince, poživatelná kuchyně a přijatelná čistota. Uvízl zde jenom ten, kdo tudy pouze projížděl, nebo byl moc lakomý, aby si dopřál hotel. V šatně z jeleního paroží za dveřmi z olovnatého skla, jež vedly do jídelny, visely matčiny sny – při tom málu hostů bylo na ně vedle jejich kabátů vždycky místa dost. Nelly ji odtud někdy slyšela plakat. Otci se život „mladého Schütta od Zlatého telete“ líbil. Jakmile domyl pivní holby, sedl si do čela stolu pro štamgasty a nadával s nimi na zlotřilost velkoměšťáků. Ve filmu svých rodičů Nelly nikdy nehrála nic většího než roli statistky. Už jako dítě se jim pořád pletla po nohy v těch nejnemožnějších okamžicích – Šmarjá, Nelly! Pršelo pivo a mazlavá hnědá šťáva, nakrájená pečínka pleskala o podlahu a taky plno střepů. Chvíli ji proto popotahovali z místa na místo jako ubrus – jako jednu z těch váziček s umělými růžemi nebo kořenky –, až pro ni našli ideální místo mimo kuchyň a lokál: za recepčním stolem. Tam pak sedávala s dědečkem, jenž měl na starost pokoje pro hosty. Zprvu jemu na klíně, potom na své vlastní židli. Tam si krátili čas dědovými zamilovanými starými černobílými filmy, které běžely z videorekordéru VHS přes malý elektronkový televizor. Nelly se učila rychle. Dědeček řekl: „Žena ve výloze,“ a ona – šestiletá – odpověděla, jako když bičem práskne: „1944. Režie: Fritz Lang. V hlavních rolích: Edward G. Robinson a Joan Bennettová.“ Dědeček se zasmál a podal jí ze skleněné nádoby na recepčním pultu karamelový bonbon, který se napřed lepil na zuby a potom na patro. Pak zasunul videokazetu a zmáčkl přehrávání.

V Ženě ve výloze se univerzitní profesor Richard (Edward G. Robinson) zamiloval do obrazu krásné mladé ženy, který je vystaven ve výloze umělecké galerie. Krátce nato onu ženu (Joan Bennettová) po návštěvě pánského klubu poznal osobně: jmenovala se Alice. Profesorova žena a děti se momentálně nacházely na návštěvě u příbuzných a on si patrně potřeboval něco dokázat. Doprovodil Alici do jejího bytu. Něco tam spolu vypili, a vtom se objevil Alicin milenec Claude, jenž nepochopil dosud nevinnou situaci a zaslepený zuřivostí se na Richarda vrhnul. Richard Clauda v nutné sebeobraně zabil nůžkami. Zoufalá dvojice Alice a Richard se pokusila vraždu ututlat. Richard slíbil, že se o všechno postará.

Dědeček řekl: „Žena ve výloze,“ a patnáctiletá Nelly nato spustila: „Je to ale vůl, ten Richard. Jak mohl nadělat tolik chyb?“

A Richard se jich dopustil celé desítky. Napřed mrtvého Clauda převážel na zadním sedadle svého vozu; chtěl ho odvézt do lesa a tam někde zahrabat. Jenže už cestou, na mostě s mýtem, svou splašeností vzbudil pozornost hlídače – upadly mu peníze za poplatek, takže výběrčí málem zahlédl bočním okénkem mrtvolu v autě. V samotném lese Richard nechal otisky pneumatik a bot, kromě toho se zachytil o ostnatý drát. Natrhl si oblek a ještě se zranil. Kousek látky – to všechno jsou důkazy, které policie po nálezu Claudovy mrtvoly rovněž rychle zajistí. A pak se věčně zakecával se svým nejlepším kamarádem, jenž se coby prokurátor účastnil policejních vyšetřování.

Dědeček pokrčil rameny: „Richard je univerzitní profesor, holčičko. Úplně normální chlap, který nikdy v životě nechtěl nikoho zabít, a teď propadl panice. To není otrlý zločinec, který denně vraždí a pak nechá mrtvoly zmizet.“

Dědeček má jistě pravdu, usoudila Nelly, ale stejně měla na Richarda nevysvětlitelný vztek. Stejně jako ji mezitím začalo dohánět k zuřivosti všechno to kolem. Odříznutý život na vesnici. Matka, která pořád jenom nesmyslně bulela. Otec a jeho kumpáni od stolu štamgastů, kteří pořád nadávali na město, a přitom v něm nikdy nebyli. Na nocležníky, kteří přišli a věděli přesně, kdy zase odejdou. Protože mohli. A někdy dokonce i na dědečka, který nedělal nic jiného, než marnil čas hloupými starými filmy.

Dědeček už neříkal: Žena ve výloze. Umřel. Dvaadvacetiletá Nelly si mohla na jeho hlas pouze zavzpomínat, když zapnula přehrávač. A potom si těžce vzdychla. Kvůli dědečkovi, a protože ho tak bolestně postrádala. Protože bez něho byla za recepčním pultem úplně sama. A kvůli Richardovi. Byl to dobrý člověk. Nějak do toho spadl, do celé té šlamastyky s Alicí a Claudem. Nelly teď věděla sama, jaké to je do něčeho spadnout, neúmyslně a bez zlé vůle. Jak ráda by tohle všechno vyprávěla ženě, jež se to ráno přiřítila s autem na dvůr a hned nato napochodovala do recepce. Která nechtěla pokoj, nýbrž mluvit. Něco si vyjasnit. A varovat Nelly.

Té vířily v hlavě správné věty. Vysvětlení, omluvy, ale také věci, které mohla říct na svou obranu. Protiútok. Místo toho neřekla vůbec nic. Ani slovo. Zůstala němá jako ryba. Jenom přikyvovala, styděla se a doufala, že až ta žena odejde, už se sem nikdy, ale opravdu nikdy nevrátí.

Z dopisu #11

Změřila jsem pokoj metrem, který předchozí nájemník nechal ležet na parapetu v kuchyni, když se odsud stěhoval. Ráda bych si koupila koberec. Dlaždice jsou tak studené, až mě od nich bolí chodidla. Zima mi zalézá do všech kostí, a to i když si navléknu dvoje ponožky. Poznamenala jsem si míry a pak jsem ten lístek zmačkala. Koberec nebude. Myslím, že je správné, když mě to bolí. Nic nemůže být bolestné dostatečně.

Ptám se, jak žiješ. Máte velký byt? Zařídili jste si ho? Já si můžu nábytek spočítat na prstech. V kuchyni stůl a židle, v ložnici postel, komoda, šatník a televizor. Obývák je prázdný, dveře do něj jsou zamčené. Jenom někdy, když se v noci vylekám ze spaní, vstanu a jdu do něho. Potom sedím v pyžamu uprostřed obývacího pokoje na holých parketách a vdechuju tmu. Tu a tam venku projede auto a jeho reflektory spustí na stropě rej tvarů. Poznávám v nich hodně: ryby s chřadnoucí ocasní ploutví, blesky, válečné sekyry nebo miniaturní obrys Afriky.

Moje terapeutka říká, že nejspíš ještě potřebuju trochu času. Ale jak dlouho ještě? Kdy budu normální? Chci říct, že se o to snažím. Mám byt a práci. „Měla byste chodit mezi lidi,“ říká mi taky ta doktorka. „Člověk je normální, když dělá normální věci.“

Normální… Já si ani nedokážu koupit koberec.

Nadja

Timmy na mě dosud civí a já zavírám oči. Napadá mě příběh. Příběh o ženě, která dokáže vidět skrz dveře a zdi, a dokonce i skrz mnoho vrstev člověka až do těch nejhlubších. Jednou ji jedna dívka požádala, aby ji prohlédla. Chtěla za každou cenu vědět, jak to vypadá pod její kůží, kostrou a celou tou změtí tepen a žil. Slyším Timmyho, jak netrpělivě šoupá nohama, jako by mi uměl číst myšlenky a dychtil dozvědět se, jak příběh pokračuje. Můj bratr Janek byl stejný. Sotva jsem začala vyprávět, spustil svoje věčné: A co bylo pak?

Zamžourám a zjistím, že Timmy už neproniká pohledem do mě, nýbrž kouká někam do prázdna. Malé ruce si přitom mne na břiše. Necítí se v mé přítomnosti dobře. Nejradši bych mu řekla: Jen si nemysli. Mně s tebou taky není fajn.

Herbert a Annelies nás nechali samotné, aby přinesli kořalku a lékárničku. Minimálně to druhé byla lež, protože skříňka s první pomocí visí tady v kanceláři na táflované stěně. Hned vedle vybledlého kalendáře s dívkami v bikinách, který už dva roky neplatí. Kromě toho je přes zavřené dveře do kanceláře slyším, jak si šuškají. Annelies říká, že tady něco nehraje. Ptá se Herberta, jestli si všiml, jak nervózně jsem se přehrabovala v kabelce, a potom ta příhoda s parukou – to je přece hodně divné. Herbert nic nenamítá. Představuji si, že jen tak nezúčastněně krčí rameny. Jenže Annelies se zjevně nechce vzdát. Viděla v mé kabelce tablety a možná to jsou drogy, což by vysvětlovalo moje divné chování. „Třeba je nebezpečná.“

„A co chceš dělat? Volat policii?“ Herbert to pronese pobaveně a pro mě je to úleva, jenže tentokrát mlčí Annelies. Možná na to kývla. Dýchám nárazově. Policie bude chtít vidět moje papíry. Já budu tvrdit, že jsem je zapomněla doma, ale potom stačí stručný dotaz vysílačkou, aby zjistili, že mi ten landrover nepatří.

Je mi špatně. Neměla jsem být tady. Měla jsem být doma, stejně jako každou sobotu. Uklidit si byt a inhalovat uklidňující vůni ajaxu. Později bych se přemohla a zajela do malého obchůdku v Charlottenburgu. Naložila bych si tam květák, grep, pár jablek a pytlík mirabelek a s odvráceným obličejem bych se smála nepříjemným pokusům majitele vypátrat, jak se jmenuji. Jsem jeho jediná stálá zákaznice, kterou nemůže pozdravit jménem, jak mi jednou řekl, a když mě přesto neobměkčil, rozhodla jsem se pro střídání jmen a vymyslela si pokaždé nové. Minulou sobotu jsem byla paní Schmidtová, týden předtím Wagnerová.

„Nech to jednoduše plavat, Anne,“ uslyším Herberta předtím, než zmáčkne kliku a vrátí se s láhví čiré tekutiny. Annelies se kolébá za ním a v ruce drží mokrý hadřík, abych si mohla očistit čelo. Má pronikavý pohled, doslova cítím, jak nasává každý detail, aby mě pro všechny případy dokázala přesně popsat.

Měřila asi metr šedesát pět, pane komisaři. Měla takovou tu lacinou paruku z obchoďáku a strakaté tričko s natištěným papouškem, co měl místo zorniček dva neonově zelené štrasové kameny velké jako palec.

Rána mě pálí. Odkládám hadřík a děkuji. Annelies na to kývne a potom ustřihne kousek náplasti z role ve skříňce s první pomocí. Když se ke mně vrací, uhýbám hlavou a bráním se: „Náplast radši ne, děkuji. Bude lepší, když k tomu může vzduch.“ Teta Evelyn to taky pokaždé říkala, když jsme si při hraní odřeli kolena.

Annelies se netváří přesvědčeně.

„Ale co když se to bude muset sešít?“

Přikývnu, a asi moc prudce. Bolest mi v hlavě buší dál.

„Pojedu odsud na první pohotovost a nechám se prohlédnout.“

Žena zaklání hlavu a zkoumá mě očima.

„Tak už se uklidni, Anne,“ domlouvá jí Herbert, jenž mezitím odšrouboval láhev a teď se směje. „Vidíš přece, že je v pořádku.“ Pak mi podává láhev a já si ji beru. Slivovice mě pálí v krku. Myslím na včerejší večer a drahé chardonnay s Laurou. Byla jsem šťastná – musím být blázen.

Annelies mlaskne.

„Teda, já z toho nemám dobrej pocit nechat ji v tomhle stavu jet dál…“

„Blbost,“ skočí jí do řeči Herbert. „Tak se na ni podívej, už má zase barvu v obličeji.“

„Ty nejseš doktor,“ zasyčí na něj žena. „Co když má otřes mozku? Ještě budeme mít oplétačky kvůli neposkytnutí pomoci. Nebo si představ, že pojede dál a způsobí nehodu! Nakonec ještě budeme spoluviníci.“

„Ale kdepak,“ namítne Herbert a natáhne ruku směrem ke mně. Pochopím a vrátím mu láhev. On se na to usměje a hned si z ní přihne.

„Odkud jste vlastně přijela?“ chce vědět Annelies jako další.

„Z Berlína.“

„Z Berlína,“ protáhne užasle Herbert, jako by šlo o město v exotické pohádkové zemi, někde v převeliké dálce. Berlín přitom leží ani ne hodinu cesty odsud. Dokonce i pro mě, a to jsem ani jednou nepřekročila povolenou rychlost.

„A kam máte namířeno?“

„Do Spreewaldu,“ odpovím. „Na víkend.“

„Aha,“ udělá Annelies. „Spreewald, tam je hezky.“

„Spreewald,“ opakuje Herbert a po dalším mohutném loku to zní významně. „Víte, jak vznikl Spreewald?“

Opatrně vrtím hlavou.

„Vím jen, co o Spreewaldu řekl Fontane. Že je to tam jako v Benátkách, už patnáct set let, kdy se tam usadily první rybářské rodiny.“

Herbert povytáhne husté obočí. Nad pravým okem.

„Theodor Fontane,“ vysvětluju, „ten básník.“

Ticho, jen ventilátor pod stropem bzučí.

„Takže,“ začíná Herbert, „podle legendy stvořil Spreewald sám ďábel. Ovšem náhodou.“ Pod knírem mu zůstává blažený kořalkový úsměv. Prý zapřáhl do pluhu dva pekelné voly, aby vyoral řečiště Sprévy. Jenže zvířata se mu rozutekla a běhala křížem krážem jako zběsilá a pluh za sebou nechal tisíce hlubokých brázd, které se pak zaplnily vodou. Tradá, a byl tu Spreewald s rozvětvenou sítí toků a kanálů. Spiklenecky zamrkal. „Jste si jistá, že tam opravdu chcete?“

„Herberte,“ zareptá Annelies a natahuje ruku po láhvi, kterou si muž právě znovu přikládá k ústům. „Je sobota, ani ne půl jedenácté.“

Venku září den – žena má pravdu. Ještě tahle hloupost. Já jsem navrhovala od začátku, že počkáme do setmění, ale Laura byla názoru, že tolik času nám nezbývá. Potřebuju si odkrknout a ucítím přitom chuť švestkovice. Herbert to vezme jako poklonu svému kořalečnickému umění a znovu se zasměje. Anneliesin pohled se mi nelíbí.

„Myslím, že můžu pokračovat v jízdě,“ říkám. „Je mi vážně už mnohem líp. „Nemějte obavy, nechám se prohlédnout.“

Annelies vrtí hlavou.

„Nepřichází v úvahu. Zůstanete pěkně tady.“

Jedno mrknutí a zase stojím na okraji útesu. Pode mnou číhá voda, kamení se sype. Vítr žene šedivé mraky po levandulovém nebi jako na rychloběh. Slyším ho šeptat Ty! Kladu nohu dozadu, ale za mnou stojí Annelies, která už napřáhla paže a je připravená mě odstrčit. Zůstanete pěkně tady, opakuje a vyráží ze sebe odpudivý smích. Mrkám jako pominutá, chci se promrkat zpátky do reality.

Pořád ještě sedím v kanceláři benzinové pumpy. Chci odtud, naléhavě. Ale napřed musím něco sníst, zbyly jim od večeře opečené brambory. Annelies se usmívá, já se dávím. Je to dáno myšlenkou, že ty její brambory mají odvést moji pozornost a ona zatím tajně zavolá policii. Přijedou, budou se mě dotazovat a pak mě seberou. Zavřou mě do cely, kde není ani pryčna, jenom proležená holá matrace. Kolem civí betonové zdi, na popraskané betonové podlaze tenká pokrývka z betonového prachu a odloupané barvy; betonový prach a barevné částice mi zalezly i pod nehty.

Něco mnou zacloumá a já řvu: „Dejte mi pokoj!“

Annelies sebou škubne, Timmy se schová vystrašeně Herbertovi za nohy. Vyskočím od stolu, popadnu kabelku – a pryč odsud. Z kanceláře přes prodejnu, skleněnými dveřmi, přes tankovací prostranství k autu. Vklouznu za volant a za okamžik se s úlevou řítím pryč. Dokud ve zpětném zrcátku neuvidím Annelies, jak stojí pod cedulí s cenami pohonných hmot a dívá se za mnou. V jedné ruce kus papíru nebo bloček, ve druhé tužku. Registrační značka, docvakne mi a praštím pěstí do volantu.

Cos to u všech čertů provedla, holka?

Z dopisu #12

Výročí.

Tolik krve, a všude.

Na podlaze. Na předložce. Na stěně.

Dokonce vystříkla až na strop.

Voda je červená. Mrtvá voda.

Květen 2014

Nelly Schüttová byla nervózní už celé dny. Přinejmenším tak nervózní jako Richard v Ženě ve výloze, když ho i s Alicí začali najednou vydírat. Clauda totiž sledoval jeden muž a Claude ho tak několikrát dovedl k Alici. Muž se nyní správně domníval, že Alice má s vraždou něco společného. Zvlášť potom, co v jejím bytě našel Claudovy kapesní hodinky, byla spojitost mezi Alicí a Claudem jasná. Alice a Richard ze strachu z dalšího vydírání naplánují vraždu i tohoto muže. Alice ho měla otrávit. Když se to nepodařilo a veškeré policejní vyšetřování se soustředilo na Richarda, ten už neviděl jiné východisko a předávkoval se prášky na spaní v úmyslu spáchat sebevraždu.

Nelly to však na rozdíl od Richarda nevzdá, a bylo jedno, jak moc se jí situace v některých chvílích zdála bezvýchodná. Zamilovat se není zločin. Říkala to pokaždé, když zazvonil telefon a žena, jež se tehdy na chvíli stavila v recepci, ji upomínala na jejich rozhovor. Nelly má dát od něho ruce pryč, protože všechno ničí. Nelly má dát od něho ruce pryč, neboť rozbíjí rodinu. Nelly má dát od něho ruce pryč, nebo toho bude litovat. Nelly zavěsila. Pokaždé.

Napadlo ji to hned, že Paul je ženatý, když si u ní před půl rokem najal pokoj. Přívětivý šarmantní muž, jenž svým zevnějškem připomínal Victora Maturea (Polibek smrti, 1947, Režie: Henry Hathaway), takový, co už na první pohled působí příliš dobře, než aby byl svobodný. Z přihlašovacího formuláře, který mu Nelly dala vyplnit, se dozvěděla, že je mu jednačtyřicet a přijel z Berlína. Dala mu pokoj číslo čtyři, kde byly podle jejího názoru nejhezčí záclony. Krémové se vzorkem roztroušených květin, zatímco v ostatních třech pokojích visely okrové záclony z kordu a určitě tam visely dřív, než se Nelly narodila.

Po večeři, kterou si Paul dal v hostinci u rodičů, se s ním Nelly srazila, když si šel na dvůr zakouřit. Sama nevěděla, co ji přimělo opustit recepční pult a vyjít ven právě v tom okamžiku, byl to prostě takový pocit. Takový, co rostl a bujel, čím déle se s Paulem bavila. Říkal, že je na obchodní cestě, z Berlína do Lübecku. Je ženatý a má dceru a záviděl Nelly, že může žít zde, kde je takový klid a idyla. Život v Berlíně je prý tak naáročný, naprosto hektický a rychlý, až někdy připomíná splašený řetízkový kolotoč. Nelly říkala, že by sem tam nějakou divokou jízdu neodmítla, protože tady se někdy strašně nudí. Paul namítal, že nuda nemá nic společného s místem bydliště, nýbrž mnohem víc s lidmi, kteří člověka obklopují.

Zřejmě věděl, o čem mluví. Sám vypadal také znuděně. A když se na zpáteční cestě opět ubytoval v hostinci Nelliných rodičů, dali si první pusu, a bylo to vzrušující. Později v pokoji číslo čtyři za zataženými kytičkovanými záclonami řekl Nelly, že se svou ženou už dávno není šťastný. Je tak majetnická a panovačná, musí mít všechno pod kontrolou. Nelly si vzpomněla na Gene Tierney v roli Ellen Harlandové ve Smrtelném hříchu (1945, režie: John M. Stahl) – taková musí být Paulova žena, doopravdy zlá, podlá bestie. Pouze zdaleka ne tak krásná jako Gene Tierney, to samozřejmě ne. Nelly si ji představovala spíš obyčejnou a každopádně ne atraktivní. Koneckonců musí existovat nějaký důvod, proč s Paulem už roky nespí. Gene Tierney alias Ellen Harlandová se na konci filmu aspoň zabije a její nebohý muž může potom šťastně žít s novou láskou.

Nelly čekala, a čekala marně.

On s ní musí ještě chvíli zůstat kvůli dceři. Musí ještě chvíli zůstat, poněvadž dosud nesplatili společný dům. Jeho žena přišla o práci, potom zas náhle onemocněla, a za takových okolností od ní pochopitelně už teprve nemůže odejít. Nelly toho za poslední měsíce vyposlechla hodně, když se s Paulem scházela na půl cesty v hotelu na A24. Když s ním ležela v posteli v jeho objetí a tiskla mu tvář na žhavou hruď, nebo když se procházeli v lesíku kousek za hotelem a drželi se při tom za ruce. Ona mu věřila. Dopřávala mu klid.

Až do dne, kdy se jeho žena objevila u nich v hostinci. Byla naprosto zdravá, působila velice odhodlaně, a hlavně byla přinejmenším stejně krásná jako Gene Tierney. To Nelly patrně vadilo nejvíc.

Teď chtěla mít jasno. Chtěla, aby se Paul rozhodl. A ten jí slíbil, že dá všechno do pořádku, tentokrát doopravdy. To bylo skoro před měsícem.

Nelly se rozhodla, že tomu napomůže.

Z dopisu #13

Mám teď černé sny. Je to nejspíš novými tabletami. Beru je proto, abych mohla spát tvrdě a klidně. Ale jsou podle toho taky silné a zabírají okamžitě – skutečně okamžitě –, hned jak si je vezmu. Celý ten proces usínání odpadá. Víš přece, ta fáze, kdy člověk leží v posteli a cítí, jak mu těžkne tělo i myšlenky. A pomalu se odebere do snů. Tohle u těch prášků není. V jednu chvíli jsem naprosto bdělá, a pak sebou v mžiku praštím. Nedávno jsem tu chybu udělala. Vzala jsem si tablety v kuchyni, když jsem ještě seděla u stolu a psala. Psala jsem tobě. A teprve když jsem se druhý den ráno vzbudila, zjistila jsem, že jsem dopadla obličejem na stůl. Pouze jsem si zlomila nosní kost, jak potom konstatoval lékař, a taky se mi to rychle zahojilo. Přesto mi připadá důležité, že mi krev vystříkla právě na toto místo na papíře. Přímo na tvoje jméno.

„Přece jsem vám dopodrobna vysvětlila dávkování,“ řekla mi terapeutka na příštím sezení. „Půlku, když tě chytí panika, a celou, když v noci nemůžeš spát.“ Tvářila se v tu chvíli divně. Jako kdybych dávkování záměrně ignorovala. Možná měla pravdu. Moje sny jsou černé, to ano, ale otázky jsou tu pořád, ty prostě nezmlknou. Co nakonec cítila? Měla strach?

Nechci ani pomyslet, že měla strach. Raději si představuju, jak jí bolest před očima spustila ohňostroj. Že to byly barevné blesky a nádherné hvězdy, skoro jako kdyby se z nepozornosti podívala do rozžhaveného slunce. Nebo do reflektoru. Chci si namluvit, že v posledním okamžiku byla šťastná.

Nedaří se mi to.

Nadja

Mžourám, svět mě oslňuje, na jízdní dráze se ve vedru mihotají neviditelné ohýnky. Sklopím si stínítko. Uplynulo přesně dvanáct minut od chvíle, kdy jsem utekla z čerpací stanice. Topení mi jede na plné obrátky, a já to vůbec necítím. Je mi zima, vzduch v autě je vydýchaný, zvětralý, a tak divně nasládlý. Jako by se teď spaloval prach, který se za ty roky nahromadil ve škvírách klimatizace. Pořád se dívám do zpětného zrcátka. Červený golf, který jel za mnou několik kilometrů, někam odbočil. Teď za mnou jede tmavomodrá dodávka, ale jenom kousek – jsem moc pomalá, a tak mě předjíždí. Sahám na zrcátko, abych ho už posté o několik milimetrů nastavila přesněji. Přitom zběžně zachytím pohled na sebe samu: vykulené oči a pod nimi zaschlé černé stružky od rozteklé řasenky. Vlevo na čele tržná rána jako přesně provedený řez nožem, dlouhý tři až čtyři centimetry. S úlevou zjišťuji, že už se na ní vytvořil strup; nemusím k doktorovi. Odvracím pohled zpátky na silnici, a přesto se rozhoduji, že při první příležitosti ještě jednou zastavím. Potřebuju čerstvý vzduch, jinak se udusím.

Jedu, dokud mi cedule neukáže výjezd na parkoviště. Není to odpočívadlo, žádný kiosek nebo benzinová pumpa. Ani mobilní toaleta pro případ nouze. Místo toho všeho jen několik parkovacích stání a za nimi vyprahlá, vyšlapaná louka, na ní popelnice a tři stoly, k nimž jsou napevno přimontované lavice. Představuji si osamělého řidiče kamionu, který se tu může posadit s cigaretou v koutku úst a s termoskou zvětralé kávy z kávovaru. Nebo rodinu. Matka, otec, dvě děti – malý kluk a starší holčička. Jak tam sedí u skládacích jídelních krabic s nakrájeným ovocem a zeleninou, a když si vybalují s láskou namazané chleby ke svačině, alobal vrže a skřípe. Jedou na dovolenou k moři. Něžný hlásek se ptá: A jaké to je dýchat slaný vzduch? To se pak z těch zrníček soli rozkašlu? Načež mu jiný hlas odpoví: Tam žádná zrníčka nejsou, hlupáčku. Je to prostě vzduch. Vracím se v duchu ke kamioňákovi. Ten je mi milejší.

Ve skutečnosti by mi bylo mnohem milejší, kdyby tam zrovna nikdo neodpočíval, kdyby stání a jídelní místa byla všechna prázdná.

Zajedu s landroverem až na konec parkoviště a vystoupím. Nohy se mi chtějí podlomit, jako kdyby jim čerstvý vzduch vydal tajný rozkaz. Jednou rukou se chytím dveří, abych měla oporu, druhou si nahmatávám šíji. Lem trička mám přilepený studeným potem. Musím se uklidnit – usebrat se – dát věcem řád. Nesmím teď pochybovat nebo se složit, jak mi namlouvají nohy. Musím být silná. Myslet na Lauru. Uvědomit si, že tohle všechno se děje pro její dobro a jiná možnost prostě není. Evokuji tu scénu, jak se Laura včera večer po skončení pracovní doby objevila v kanceláři. Jak stála v rámu dveří čelem ke mně, celá bledá se potácela a křečovitě svírala popruh kabelky. Laura, dříve Brehmeová a rovněž asistentka v kanceláři, nyní už Laura van Hovenová, provdaná za mého šéfa. Už je to roky, co jsem ji viděla naposled.

„Ahoj, Nadjo.“

Její ústa, jak se formují do ohavně falešného úsměvu, a moje, která jen němě sklapnou, zatímco já sedím zkoprnělá za psacím stolem a snažím se unést její pohled. Obličej bílý jako křída. Maličké, zakalené oči. Blond vlasy shrnuté černou čelenkou dozadu a spletené do copu, takže má obličej širší než normálně a hlava sedí na hubeném krku a útlém těle jak obr. Napadá mě, jak jsem se kdysi málem nechala odbarvit, abych byla blondýna jako ona. Dokonce jsem už byla objednaná u kadeřnice a v návštěvě salonu mi zabránila jenom náhlá panická ataka. Najednou mi přišlo naprosto nemožné, abych dvě hodiny nebo déle seděla před zrcadlem a vydržela se dívat na svůj obličej, k tomu ještě ty příšerné zvuky – hukot fénu, burácení vody, studené cvaknutí nůžek chvatně položených na kraj keramického umyvadla. Laura byla pro mě až do této chvíle druhou nejkrásnější ženou na světě. Teď vypadala už jen jako čárkový panáček na dětských kresbách, smutný čárkový panáček se žlutými vlasy.

Zeptala se: „Gero se ještě nevrátil? Pokouším se ho zastihnout celý den, ale nebere mi mobil.“

Zjišťuji, že jsem si ani po těch letech nezvykla, že uvádí křestním jménem muže, kterého jsem znala jako pana van Hovena. Nebyla to velká bolest, to ne. Spíš jsem to vnímala jako škrábnutí, jako jehlu, která mě bodla do citlivého místa na kůži – dalo se to vydržet, ale stejně to bylo nepříjemné. Odkudsi z hlubin jsem ze sebe vydolovala uvítací floskuli a konečně vstala. Objaly jsme se jen krátce a prkenně. I to dřív bývalo jiné.

„Tak co, je tady?“

Zavrtěla jsem hlavou. Pan van Hoven je od včerejška na dvoudenní právnické konferenci a vrátí se teprve pozdě večer. Udivilo mě, že Laura jeho pracovní rozvrh nezná.

„Podle plánu konference končí poslední přednáška v sedm.“ Povytáhla jsem si rukáv blůzy a podívala se na hodinky. „Takže asi za hodinu.“

„A tak.“

„Můžu ti nějak pomoct?“

Laura zkřivila křídový obličej, jako kdyby se měla každou chvilku rozplakat.

„Je něco s Vivi?“ naléhala jsem dál a cítila, jak se mi zrychluje tep. Vivi, ani ne čtyřletá dcera pana van Hovena. Laura na mě vrhla pohled, jaký nemůžu snést.

„Ta je v pořádku,“ odpověděla chladně. „Je u dědečka a babičky.“

Rozpačitě jsem se usmála.

„Okay, to je pěkné.“ Pak už mě nic nenapadlo a začala jsem si prohlížet boty. Potřebují nutně nakrémovat.

Laura se slyšitelně nadechla.

„Můžu… mohla bych třeba dostat kafe? Je to problém?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Ne, ne, vůbec ne. Já se o to postarám.“

Kafe s Laurou, tak jako dřív. Sice mě o to výslovně nepožádala, abych si ho vypila s ní, ale přesto bych ráda využila příležitosti. Poskakovala jsem u plně automatického kávovaru v kuchyni na konci chodby jak při dešťovém tanci, jako kdyby nervozita mohla něco změnit na pomalosti k uzívání, s níž za monotónního bručení vytékala hnědá tekutina do dvou šálků.

„Tak dělej,“ syčela jsem na mašinu. Bála jsem se, že si to Laura může rozmyslet a odejde, jestli to ještě potrvá. Vyndala jsem z lednice mléko a při nalévání do šálků jsem ho trochu rozlila na pracovní desku. Automaticky jsem chtěla sáhnout pro hadřík v dřezu, abych to po sobě utřela, ale nechala jsem toho.

Laura na mě čekala. Když jsem se vrátila z kuchyňky, spojovací dveře ode mne do kanceláře pana van Hovena byly otevřené. Laura seděla v jeho křesle a dívala se do stropu.

„Dvakrát coffee to stay, pro Lauru a její kamarádku.“

Trhla sebou, jako kdybych měla hlas pod elektrickým napětím. Dívala se na mě, jako by mě viděla poprvé v životě. Překvapená, vylekaná, jakoby cizíma očima. Otevřela ústa a párkrát jimi zamlela naprázdno. Už jsem se chystala zeptat se jí znovu, co se děje, ale vtom přece jen něco řekla: „Děkuju ti. Ale radši někdy jindy.“ Vyskočila během vteřiny a prohnala se okolo mě. Stála jsem tam jako blbka, v každé ruce šálek s kávou.

Dohonila jsem ji teprve u výtahů.

„Lauro, tak se mnou prosím tě mluv!“ Nadávej mi. Řekni mi, že si to společný kafe můžu strčit někam, že už dávno nejsme přítelkyně. Ale krucinál, řekni něco, sakra práce!

A ona to udělala. Hned potom, co se mi zhroutila do náruče, vydechla: „Mám problém, Nadjo.“

Ten problém mám teď naložený v kufru.

Květen 2014

Nelly Schüttová byla připravena. Zamluvila si na neděli jízdenku na vlak, protože si do městského provozu v Berlíně se svým starým malým twingem přece jen netroufala. Poznamenala si adresu a večer předtím si ještě umyla vlasy, aby je mohla nechat rozpuštěné. Za vlasy často sklízela pochvalu, zvlášť v ony povedené dny, kdy vypadaly jako kaštanové andělské lokny. Dlouho se rozmýšlela, co si oblékne, a nakonec zavrhla svoje oblíbené letní šaty, protože se obávala, že v nich bude vypadat jako holčička. A tou už přece není. Žádná nezkušená naivní holka z vesnice, nýbrž žena, která se vyzná v Berlíně a ve světě a ví přesně, co chce. Rozhodla se tedy pro černou sukni, bílou blůzu s krátkými rukávy a vysoké černé lodičky, které si před několika lety koupila přes internet, ale od té doby si je pouze párkrát nazula a zkoušela v nich ve svém pokoji chodit jako na chůdách. V takových botách se pohybovaly ženy, které tolik zbožňovala. Joan Bennettová, Ava Reedová, Rita Hayworthová, Gene Tierny. Na hlavním nádraží v Berlíně si vzala taxík a nechala se vysadit na rohu před cílem, aby se ještě jednou vzchopila a přejela si rty rudou rtěnkou. Cestou po ulici dbala na svou chůzi. Protáhnout záda, ramena držet rovně a pohupovat se v bocích. Brousila pohledem po obytné čtvrti a představovala si, že tady žije. Tohle nebyl Berlín, na jaký myslela, když si četla přihlašovací formulář, který Paul musel vyplnit, když si u ní chtěl najmout pokoj. Nebyl to Berlín s moderními mrakodrapy, který vypadal, jako kdyby architekti byli jenom parta přerostlých kluků, kteří se tu vyřádili s předimenzovanými kostkami z lega, ani stará zástavba, kde se na průčelích domů šroubují kudrlinky až nahoru. Nikde žádné obchody nebo bary, jenom řádně posekané travnaté plochy oddělené zahradními ploty, na trávnících hračky a vzadu řadové i samostatné rodinné domky, které jako by pocházely všechny z jednoho katalogu. Tahle končina připadala Nelly až moc šosácká, a tak se rozhodla, že se odsud s Paulem okamžitě přestěhují. Nejlépe do některého z těch krásných starých domů v centru Berlína. Do třípokojového bytu s vysokými štukovanými stropy a malým balkonem s kovaným zábradlím. Jednak proto, že Paul kouří – což Nelly nevadilo, neboť v jejích zamilovaných černobílých filmech koneckonců kouřili všichni muži, a za druhé, aby na něm v létě mohli snídat. Kuchyň, koupelna, ložnice a obývák, a pak ještě Paulova pracovna, která se dá zároveň použít jako pokoj pro hosty. Ona v Berlíně najde nové přátele, zajímavé a šikovné lidi, umělce, lékaře, high society a staré peníze, a pokoj pro hosty jim umožní přenocovat, až bude pořádat koktejlové párty pro kamarády. Pouze dětský pokoj potřebovat nebudou. Nelly nechtěla dítě a nechtěla se hned vzdávat nezávislosti, kterou v sobě právě objevila. Chtěla si najít práci, něco v gastronomii, a potom, za několik roků, si otevřít malou vlastní kavárnu ve stylu padesátých let. Ale především chtěla, až se na konci dne napřed všechno vyjasní, aby se o ní a Paulovi konečně všichni dozvěděli. Slib, že jejich svazek zůstane utajen, který Nelly složila za Paulova nesmírně vážného pohledu, tím ztratí smysl. A hned večer také vyjeví rodičům, kdo ve skutečnosti je host z pokoje číslo čtyři. Už se nemůže dočkat. Jasně, otec bude nadávat. Radši by viděl, kdyby se Nelly spustila s nějakým klukem z vesnice. A matka se rozpláče. Ne ze vzteku nebo zklamání, to ne. Ale poprvé od doby, co Nelly umí myslet, uvidí matku plakat štěstím, protože si její dcera troufla vést velký život, o němž si ona sama pořád jenom může nechat zdát.

To už Nelly došla na správnou adresu. Vzala to vlnitým krokem po betonových dlaždicích na cestě předzahrádkou a potom tři schody k domovním dveřím. Zhluboka se nadechla, vypnula ramena a zmáčkla zvonek, vedle něhož keramický štítek s křivě dětsky vyrytými písmeny zvěstoval jméno obyvatele.

Když Paul otevřel, rozpadl se mu obličej. Otevřel ústa, ale slova z nich nevycházela. Nelly se usmála víc plaše, než zamýšlela, a chtěla právě promluvit jako první, když vtom uslyšela ženský hlas – „Paule? Kdo je to?“ Vteřinu nato se za jeho zády objevila ona : Paulova žena a na rozdíl od něho ji okamžitě něco napadlo.

„Co si to dovolujete, přijít sem?“ Bleskově se otočila do předsíně. Nejspíš je nablízku dcera, domnívala se Nelly, a ostrý tón ji nechtěně vylekal, ale hned se zase vzpamatovala.

„Jsem zde proto, že chci vyjasnit věci jednou provždy.“ Zabořila pohled do své soupeřky a snažila se nemrkat. „Paul mě miluje. Proti tomu nemůžete nic dělat. Nechte ho odejít.“

„Co to vykládáte? Paule?“

Paul se roztřásl.

„Paule?“ nedala se Nelly.

„Odejdi, prosím,“ odpověděl a vrtěl hlavou. „Mezi námi to skončilo. Udělal jsem chybu.“

„Cože?“ zaznělo to potichu, skoro jen jako povzdech. „Co to říkáš?“

„Říká, že máte zmizet,“ přeložila jeho slova Paulova žena a zatáhla ho do domu. Nato se dveře zabouchly a Nelly se propadla do černé díry.

Následně si nedokázala vybavit, jak se toho dne dostala domů. Zůstaly jen útržky: asfaltové čtverce pod její rychlou chůzí a cvakání podpatků, tělo bezvládně usazené na zadním sedadle taxíku, lidé na nástupišti, kteří stáli kolem, tlačili se a strkali, uspávací houpání vagonu, venku za oknem se míhaly domy a potom se někdy objevila krajina.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Marta spí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.