Kalibr

Přeložila Lenka Uhlířová

Všechny postavy a události v této knize s výjimkou těch dobře známých z veřejné sféry jsou fiktivní a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými, je čistě náhodná.

GLASS HOUSES

Copyright © 2017 by Three Pines Creations, Inc.

All rights reserved.

Excerpt from“Halfway Down” from When We Were Very Young by A. A. Milne, copyright © 1924 by Penguin Random House LLC. Copyright renewed 1952 by A. A. Milne. Used by permission of Dutton Children’s Books, an imprint of Penguin Young Readers Group, a division of Penguin Random House LLC. All rights reserved.

Excerpt from“Waiting” from Morning in the Burned House: New Poems by Margaret Atwood. Copyright © 1995 by Margaret Atwood. Reprinted by permission of Houghton Mifflin Harcourt Publishing Company. All rights reserved.

Translation © Lenka Uhlířová, 2021

ISBN 978-80-242-7601-4

Lise Desrosiersové, kterou jsem našla ve své zahradě a která teď přebývá v mém srdci.

JEDNA

„Sdělte své jméno, prosím.“

„Armand Gamache.“

„Velitel Sûreté du Québec?“

„Oui, vrchní komisař.“

Gamache seděl zpříma na dřevěné židli a zalévalo ho horko. Vlastně se toho červnového dopoledne přímo pekl. Na horním rtu už cítil pot, a to bylo teprve deset hodin. Soudní přelíčení sotva začínalo.

Svědecká lavice nepatřila zrovna k místům, která by s rozkoší vyhledával, a svědčit proti jiné lidské bytosti mělo k jeho oblíbeným činnostem také hodně daleko. Za svou kariéru zažil jen párkrát, že by díky tomu pocítil uspokojení, nebo ho to dokonce těšilo, ale tohle ten případ nebyl.

Jak tam seděl pod přísahou na nepohodlné tvrdé židli, musel si Armand Gamache přiznat, že ačkoli věří v zákon a celý svůj profesní život pracuje pro justiční systém, ve skutečnosti se musí zodpovídat především svému svědomí.

A to se ukázalo jako pěkně přísný soudce.

„Byl jste zároveň tím, kdo provedl zatčení?“

„Ano.“

„Není neobvyklé, aby vrchní komisař někoho osobně zatýkal?“

„Jak víte, jsem ve funkci jen chvilku, takže je pro mě zatím neobvyklé všechno, ale konkrétně v tomhle případě se tomu prakticky nedalo uniknout.“

Hlavní korunní prokurátor se usmál. Ke zbytku soudní síně i k porotě stál obrácený zády, takže to nikdo neviděl – možná až na soudkyni, které uniklo jen máloco.

Soudkyně Corriveauová zaznamenala, že to nebyl zrovna milý úsměv. Spíš úšklebek. Překvapilo ji to, poněvadž prokurátor s vrchním komisařem zjevně stáli na stejné straně.

Dobře však věděla, že kvůli tomu se ještě nemusejí mít rádi nebo si jeden druhého vážit. Sama měla pár kolegů, kterých si nevážila, i když pochybovala, že by na ně kdy pohlížela právě s takovým výrazem v obličeji.

Zatímco si je měřila pohledem, Gamache hodnotil ji. Pokoušel se ji odhadnout.

Jaký soudce se případu ujme, bylo naprosto zásadní. Mohlo to ovlivnit výsledek. A ještě nikdy to nebylo důležitější než teď. Nešlo jen o interpretaci práva, ale také o atmosféru v soudní síni. Jak nekompromisní bude? Jaký manévrovací prostor umožní?

Dává soudce pozor? Je už jednou nohou v důchodu? Čeká, až bude čas na podvečerní drink? Anebo, jak se občas stávalo, už dokonce popíjí?

Tahle soudkyně ale netíhla k alkoholu.

Maureen Corriveauová byla na soudcovské lavici nová. Gamache věděl, že jde o její první případ vraždy. Soucítil s ní. Vůbec netušila, že si vytáhla kratší slámku a že se na ni řítí spousta nepříjemností.

Byla ve středním věku a dovolovala svým vlasům prokvétat šedí. Nejspíš na znamení autority nebo zralosti. Anebo proto, že už nepotřebovala na nikoho dělat dojem. Bývala vlivnou advokátkou, partnerkou ve své montrealské právní firmě. Bývala blond. Než vystoupala výš. Než oblékla talár, nebo jak říkají Britové, než navlékla hedvábí.

Zajímavé je, že podobný výraz používají parašutisté před výskokem z letadla.

Soudkyně Corriveauová mu pohled oplatila. Oči měla pronikavé, inteligentní. Gamache ale přemýšlel, kolik toho doopravdy vidí. A kolik jí ve skutečnosti uniká.

Působila uvolněně, ale to nic neznamená. Uvolněně pravděpodobně působí i on.

Rozhlédl se po zaplněné soudní síni v Justičním paláci ve Starém Montrealu. Většina lidí, kteří tu dnes mohli být, se rozhodla zůstat doma. Některé, jako Myrnu, Claru a Reine-Marie, také předvolali na svědeckou lavici a ony sem nechtěly jezdit, dokud to nebude naprosto nezbytné. Dalším obyvatelům vesnice – jako třeba Olivierovi, Gabrimu a Ruth – se prostě nechtělo opouštět Three Pines a táhnout se do dusného města, aby tu tragédii prožívali znovu.

Gamachův zástupce Jean Guy Beauvoir tu ale byl a stejně tak vrchní inspektorka Isabelle Lacosteová, velitelka oddělení vražd.

I oni brzy přijdou na řadu, aby svědčili. Nebo možná, pomyslel si, na to vůbec nedojde.

Vracel se pohledem zpátky k prokurátorovi Barrymu Zalmanowitzovi, ale cestou k němu očima ještě zavadil o soudkyni Corriveauovou. K jeho nelibosti maličko naklonila hlavu. A trochu přimhouřila oči.

Co v jeho pohledu uviděla? Zachytila nezkušená soudkyně právě tu věc, kterou se snažil nedat najevo? Kterou se tak zoufale snažil skrýt?

Jenže jestli ji zachytila, věděl, že si to vyloží špatně. Bude předpokládat, že si dělá starost ohledně viny té osoby, která teď sedí na lavici obžalovaných.

O ní ale Armand Gamache žádné pochybnosti neměl. Moc dobře věděl, kdo je vrah, jen se trochu bál, že se něco pokazí. A že obzvlášť vychytralý zabiják vyklouzne bez trestu.

Sledoval, jak korunní prokurátor cílevědomě kráčí ke svému stolku, nasazuje si brýle a pečlivě, člověk by řekl až dramaticky, čte z listu papíru.

Gamache napadlo, že ho má nejspíš prázdný. Nebo je na něm nákupní seznam. Skoro jistě jde jen o rekvizitu. Obláček kouře. Střípek zrcadla.

Při soudech, stejně jako při mších, se hraje divadlo. Téměř cítil kadidlo a slyšel maličký zvoneček.

Porota, která ještě nestačila zvadnout z vedra, sledovala každý prokurátorův pohyb. Přesně jak měla. Ovšem on v tomhle dramatu nebyl hlavní postavou. Ta role patřila někomu, kdo se ještě neobjevil na scéně a skoro jistě nepronese za celou dobu jediné slovo.

Hlavní korunní prokurátor si sundal brýle a Gamache uslyšel jemné zašustění soudcovského taláru, jak Maureen Corriveauová sotva krotila netrpělivost. Porotu prokurátor možná upoutal, ale tuhle ženu ne. A porota se také na dlouho zmámit nenechá, na to jsou její členové moc chytří.

„Jak jsem vyrozuměl, žalovaná strana se vám sama přiznala, je to tak?“ zeptal se Zalmanowitz a vrhl na vrchního velitele Sûreté přes obroučky brýlí pohled, jako by se profesor díval na zkoušeného žáčka, ale s tím u Gamache neuspěl.

„Ano.“

„Při výslechu, vrchní komisaři?“

Gamache si všiml, že znovu zmínil jeho hodnost, jako by někdo na tak vysokém postu nemohl udělat chybu.

„Ne. Dotyčná osoba přišla ke mně domů a přiznala se. Dobrovolně.“

„Námitka.“ Obhájce vyskočil na nohy, i když, jak si Gamache pomyslel, trochu pozdě. „Irelevantní. Přiznání k vraždě nikdy nezaznělo.“

„To je pravda. V přiznání, o kterém mluvím, nešlo o vraždu,“ odpověděl korunní prokurátor, „ale bezprostředně vedlo k obvinění, je to tak, vrchní komisaři?“

Gamache se podíval na soudkyni Corriveauovou. Čekal, jestli námitku schválí.

Zaváhala.

„Zamítá se,“ rozhodla. „Můžete odpovědět.“

„Osoba, která teď sedí na lavici obžalovaných, přišla dobrovolně,“ pokračoval Gamache. „A ano, její přiznání bylo v tu chvíli klíčem ke vznesení obvinění.“

„Překvapila vás ta návštěva?“

„Vaše Ctihodnosti,“ ozval se obhájce a znovu vstal. „Námitka. Je to subjektivní a irelevantní. Jak by mohlo hrát nějakou roli, jestli byl monsieur Gamache překvapený?“

„Připouští se.“ Soudkyně Corriveauová se obrátila ke Gamachovi. „Na to neodpovídejte.“

Gamache ani neměl v úmyslu na tu otázku odpovídat. Soudkyně námitku připustila po právu. Šlo o subjektivní záležitost, ale úplně irelevantní podle něj nebyla.

Překvapilo ho to?

Když uviděl, kdo stojí na verandě jeho domu v malé quebecké vesničce, rozhodně překvapený byl. Nejdřív se nedalo přesně poznat, koho ten těžký plášť s kapucí přetaženou přes hlavu skrývá. Muže? Ženu? Někoho mladého? Starého? Gamache stále slyšel, jak jim drobné ledové krupky útočí na dům, zatímco se lezavý listopadový déšť měnil v sněhovou plískanici.

Stačilo, aby na to v tom červnovém horku pomyslel, a už ho mrazilo.

Ano, překvapilo ho to. Tuhle návštěvu nečekal.

A co se dělo pak, výraz překvapení ani zdaleka nevystihoval.

„Nechci, aby můj první případ vraždy skončil u odvolacího soudu,“ vysvětlila soudkyně Corriveauová tiše, aby to slyšel jen Gamache.

„Myslím, že na to už je pozdě, Vaše Ctihodnosti. Tenhle případ začal u vyššího soudu a tam taky skončí.“

Soudkyně Corriveauová poposedla. Snažila se znovu pohodlně usadit, ale něco se změnilo. Při té zvláštní soukromé výměně vět.

Na slova byla zvyklá, tajnosnubná i jiná, ale výraz jeho očí, ten ji rozhodil. A napadlo ji, jestli Gamache ví, jak se dívá.

Ačkoli soudkyně Corriveauová vlastně nedokázala popsat, o co jde, věděla, že tak by se vrchní komisař Sûreté dívat neměl. Když sedí na svědecké lavici. Při přelíčení v případu vraždy.

Maureen Corriveauová Armanda Gamache nijak zvlášť dobře neznala. Jen podle jeho pověsti. Během let už kolem sebe mockrát prošli na chodbách Justičního paláce.

Byla připravená toho člověka nemít ráda. Muže, který lovil lidi. Člověka, kterého živila smrt. Ne že by ji přímo rozséval, ale těžil z ní.

Žádné vraždy, žádný Gamache.

Vzpomněla si na jedno náhodné setkání, když stále ještě velel oddělení vražd Sûreté a ona dosud pracovala jako obhájkyně. Míjeli se na chodbě a ona zase jednou zachytila jeho pohled. Pronikavé, pozorné, přemýšlivé oči. Jenže opět si v nich všimla ještě něčeho jiného.

Pak prošel, s hlavou maličko nakloněnou, aby lépe slyšel, co mu říká jeho společník. Mladší muž, o němž věděla, že je jeho zástupce, a který teď seděl v soudní síni.

Zůstala po něm jen jemná vůně santálového dřeva a růží. Sotva znatelná.

Doma o tom pak Maureen Corriveauová vyprávěla své manželce.

„Dneska odpoledne jsem šla za ním a posadila se na pár minut do soudní síně, abych ho slyšela svědčit.“

„Proč?“

„Byla jsem zvědavá. Nikdy jsem u soudu proti němu nestála, ale říkala jsem si, že bych se na něj měla připravit. A měla jsem zrovna volnou chvilku.“

„No a? Jaký byl? Počkej, nech mě hádat.“ Joan si prstem stlačila špičku nosu ke straně a spustila: „Jasně, ten grázl toho chlápka odprásknul, tak co se tady, sakra, zdržujete se soudem, vy všiví poserové. Pověste ho!“

„To je k neuvěření,“ opáčila Maureen. „Tys tam byla? No jasně, jako bych se koukala na nějakou gangsterku s Edwardem G. Robinsonem.“

Joan se zasmála. „Na druhou stranu Jimmy Stewart a Gregory Peck to na šéfa oddělení vražd nikdy nedotáhli.“

„Dobrá připomínka. Citoval sestru Prejean.“

Joan sklonila knihu. „U soudu?“

„Když svědčil.“

Gamache tehdy seděl na svědecké lavici, vyrovnaný, uvolněný, avšak ne lhostejný. Na první pohled nebyl žádný velký krasavec, ale působil elegantním dojmem. Vysoký, rozložitý muž v dobře padnoucím obleku. Seděl vzpřímeně, dával pozor. Byl zdvořilý.

Vlasy, z větší části šedivé, měl nakrátko ostříhané, obličej hladce oholený. Dokonce i z galerie viděla Maureen Corriveauová hlubokou jizvu na jeho spánku.

A pak to řekl.

„Žádný člověk není tak špatný jako ta nejhorší věc, kterou udělal.“

„Proč by citoval jeptišku z cel smrti?“ zeptala se Joan. „A zvlášť tahle slova?“

„Myslím, že to měla být prosba o shovívavost.“

„No páni,“ vydechla Joan a na chvíli se zamyslela. „Samozřejmě je pravdivý i opak. Nikdo není tak dobrý jako jeho nejlepší čin.“

Teď seděla soudkyně Corriveauová na soudcovském stolci, v taláru, a soudila. A snažila se přijít na to, co vrchní komisař Gamache chystá.

Blíž se k němu nikdy nedostala, nikdy s ním nestrávila delší dobu. Tu hlubokou jizvu na spánku stále měl a samozřejmě bude mít už napořád. Jako by ho práce ocejchovala. Zblízka viděla vrásky, které se mu rozbíhaly z koutků úst. A očí. Čáry života. Věděla, že pocházejí od smíchu. Měla je i sama.

Muž na vrcholu kariéry. Vyrovnaný. Smířený s tím, co udělal a co musí udělat teď.

Ale v těch očích?

Výraz, který Maureen Corriveauová tehdy před dlouhou dobou na chodbě zachytila, byl tak nečekaný, že šla za ním, aby si vyslechla jeho svědectví.

Ve tváři měl tehdy laskavost.

Tohle však dnes neviděla. Dnes měl v očích starost. Ne pochybnost, pomyslela si, ale obavy.

A strach zachvátil i ji, ačkoli nedokázala říct proč.

Odvrátila se a oba upřeli pozornost opět na korunního prokurátora. Hrál si s propisovačkou, a když už se chystal ležérně opřít o stůl, zpražila ho soudkyně Corriveauová tak přísným pohledem, že se okamžitě narovnal. A pero odložil.

„Dovolte mi tedy zeptat se jinak,“ řekl. „Kdy jste poprvé pojal podezření?“

„Jako u většiny vražd,“ odpověděl Gamache, „to začalo dávno před samotným činem.“

„Takže jste věděl, že dojde k vraždě, ještě předtím, než někdo skutečně zemřel?“

„Ne, doopravdy ne.“

Ne? zeptal se Gamache sám sebe, stejně jako se od nálezu mrtvoly ptal v duchu každý den.

„Zeptám se vás ještě jednou, vrchní komisaři. Odkdy jste to věděl?“

Ze Zalmanowitzova hlasu byla už cítit netrpělivost.

„Že je něco špatně, jsem si uvědomil, když se na návsi objevila postava v černém hábitu.“

To vzbudilo v soudní síni rozruch. Reportéři, kteří seděli stranou, se sklonili nad laptopy. I přes místnost slyšel ťukání do kláves. Moderní morseovka vysílající naléhavé zprávy.

„Tou vesnicí myslíte Three Pines,“ ujišťoval se prokurátor a podíval se na novináře, jako by byl přesvědčený, že jméno vesnice, kde Gamache bydlí a kde oběť zemřela, jsou hodné zaznamenání, „jižně od Montrealu poblíž hranice s Vermontem, je to tak?“

„Oui.“

„Pokud vím, je dost malá.“

„Oui.“

„Je to hezké místo? Poklidné?“

V Zalmanowitzově podání znělo „hezké“ jako „nemastné neslané“ a „poklidné“ jako „nudné“, ale ani jedno z toho vesnička Three Pines rozhodně nebyla.

Gamache přikývl. „Ano. Je to moc hezké místo.“

„A odlehlé.“

Žalobce to vyslovil, jako by šlo o něco zavrženíhodného, jako by život s rostoucí vzdáleností od velkoměsta byl čím dál necivilizovanější. Což je vlastně možná pravda, pomyslel si Gamache. Ale viděl, k jakým výsledkům takzvaná civilizace dospěla, a věděl, že město může být stejná divočina jako les. Zvířata rozhodně žijí tam i tam.

„Není ani tak odlehlé, jako spíš z cesty,“ vysvětlil Gamache. „Lidi na Three Pines většinou narazí, protože se ztratí. Není to obec, která by ležela na trase do jiné destinace.“

„Leží na cestě, která nikam nevede?“

Gamache se málem usmál. Prokurátor to pravděpodobně mínil jako urážku, ale ve skutečnosti trefil hřebíček na hlavičku.

On a Reine-Marie se rozhodli odstěhovat do Three Pines hlavně proto, že vesnička byla krásná a dala se těžko najít. Byl to ráj, chráněný před starostmi a krutostí světa, s nímž se denně potýkal. Svět za lesem.

Našli v něm domov. Vytvořili si ho tam. Mezi borovicemi, trvalkami, vesnickými obchůdky a místními obyvateli. Mezi lidmi, z nichž se stali jejich přátelé a pak i rodina.

A tak když se na hezké a poklidné vesnické návsi místo hrajících si dětí zjevila ta černá figura, znamenalo to víc než jen podivnost. Víc než jen rušivý element. Bylo to znásilnění.

Gamache věděl, že určitý neklid začal cítit už předchozího večera, když se ta černě oděná postava poprvé objevila na každoročním halloweenském večírku v bistru.

Žádný poplach to ale nespustilo, dokud druhý den ráno nevyhlédl z okna a neuviděl, že tam stále je. Že stojí na návsi. A upírá pohled na bistro.

Jen se bez hnutí dívá.

Teď se o mnoho měsíců později zahleděl Armand Gamache na korunního prokurátora v jeho černém taláru. Pak ke stolu obhájců. V černých talárech. A na soudkyni vedle sebe, jen o kousek výš, také v černém taláru.

Všichni se bez hnutí dívali. Na něj.

Před postavami v černém zřejmě není úniku, pomyslel si Gamache.

„Ve skutečnosti to začalo večer předtím,“ vysvětlil. „Na halloweenském večírku.“

„Měli všichni masky?“

„Všichni ne, nebylo to povinné.“

„A vy?“ zeptal se prokurátor.

Gamache na něj vrhl nesouhlasný pohled. Ta otázka byla irelevantní, ale zato ho měla trochu shodit.

„Rozhodli jsme se jít jeden za druhého.“

„Vy a vaše manželka? Převlékl jste se za ženu, vrchní komisaři?“

„Ne tak docela. Tahali jsme si jména z klobouku. Já si vytáhl Gabriho Dubeaua, který se svým partnerem Olivierem vede místní penzion.“

Armand si s Olivierovou pomocí vypůjčil Gabriho oblíbené chlupaté pantofle a kimono v jásavě růžové barvě. Jednoduchý a neuvěřitelně pohodlný kostým.

Reine-Marie šla za sousedku Claru Morrowovou, velice úspěšnou malířku, která ale většinou vypadala, jako by malovala hlavně po sobě.

Reine-Marie si natupírovala vlasy, dokud skoro nestály, a vpletla si do nich sušenky a sendvič s burákovým máslem. Pak se celá postříkala barvou.

Sama Clara šla za svou nejlepší kamarádku Myrnu Landersovou. Všichni měli trochu obavu, jestli se nezjeví se začerněným obličejem, ačkoli Myrna se nechala slyšet, že se neurazí, když se Clara natře načerno úplně celá.

Clara po sobě pro jednou nemalovala. Místo toho přišla v kaftanu vyrobeném z přebalů starých knížek.

Myrna dřív pracovala v Montrealu jako psycholožka, ale pak toho nechala a otevřela si hned vedle bistra knihkupectví spojené s antikvariátem. Clara vyslovila podezření, že si lidi ve vsi vyrábějí nové a nové problémy, jen aby je pak mohli jít probrat s Myrnou.

„Vyrábějí?“ opáčila stará básnířka Ruth a zpražila ji pohledem. „Ty sama jich máš na skladě tolik, že jsi dokonale ovládla trh.“

„To není pravda,“ bránila se Clara.

„Vážně? Blíží se ti obří výstava a tvoje obrazy stojí za prd. Jestli tohle není problém, tak už nevím, co by bylo.“

„Tak hrozné nejsou.“ Nikdo z přátel ji ale nepodpořil.

Gabri šel na halloweenský večírek za Ruth. Nasadil si šedivou paruku a nalíčil se tak, že vypadal jako zlý démon z nějakého hororu. Na sebe si vzal žmolkovatý, moly prožraný svetr a pod paži vycpanou husu.

Celý večer do sebe obracel skotskou a mumlal verše.

„Jen vítr duje chalupou

skrz škvíru ve dveřích.

Nevítá štěk či kopyt dup

a hlas prasete dávno ztich.“

„To jsem nenapsala já, ty hromado hnoje,“ ohradila se Ruth. Měla na sobě žmolkovatý, moly prožraný svetr a pod paží si nesla živou husu.

„Když vidím nitku zelenou,“ pokračoval Gabri, „vlát s žerdí hrdě vztyčenou…“

„Nech toho,“ pokoušela se ho zarazit Ruth a zakrývala si uši. „Zavraždíš moji múzu.“

„… přemítá moje kebule,“ dorážel Gabri dál, „bude z ní řácká cibule?“

Tomu se musela zasmát i Ruth, zatímco husa Róza v její náruči žbrblala svoje „fuck, fuck, fuck“.

„Dělal jsem na tom celý den,“ prohlásil Gabri. „To veršování není zas tak těžké.“

„Takže tohle proběhlo loni jedenatřicátého října,“ ujišťoval se korunní prokurátor.

„Non, prvního listopadu. Když se doopravdy slaví Halloween, zůstáváme všichni doma, aby každý mohl dát koledníkům cukroví. Večírek se vždycky koná další den.“

„Prvního listopadu. Kdo tam ještě byl kromě obyvatel vesnice?“ zeptal se prokurátor.

„Matheo Bissonette se svou manželkou, Leou Rouxovou.“

„Madame Rouxová, ta politička,“ doplnil prokurátor. „Pokud vím, ve své straně je vycházející hvězda.“

Za sebou monsieur Zalmanowitz opět uslyšel ťukání do laptopů. Zpěv sirén. Důkaz, že se dostal do zpráv.

„Ano,“ odpověděl Gamache.

„Vaši přátelé? Bydleli u vás?“

Korunní prokurátor samozřejmě odpovědi na všechny otázky znal. Tohle bylo jen kvůli soudkyni a porotě. A reportérům.

„Non. Neznal jsem je moc dobře. Byli tam se svými přáteli Katie a Patrickem Evansovými.“

„Aha, jistě, Evansovi.“ Korunní prokurátor stočil pohled ke stolku obhajoby a pak se očima vrátil ke Gamachovi. „Stavitel a jeho žena architektka. Pokud vím, staví skleněné domy. Taky vaši přátelé?“

„Taky známí,“ opravil ho Gamache pevným hlasem. Ty náznaky se mu vůbec nelíbily.

„Samozřejmě,“ odtušil Zalmanowitz. „A proč do vsi přijeli oni?“

„Šlo o každoroční sraz. Jsou kamarádi ze školy. Chodili na Montrealskou univerzitu do stejného ročníku.“

„Všem je teď něco po třicítce?“

„Oui.“

„Jak dlouho už jezdí do Three Pines?“

„Čtyři roky. Vždycky ve stejném týdnu na konci léta.“

„Kromě loňského roku, kdy přijeli na konci října.“

„Oui.“

„Zvláštní doba k návštěvě. Barevné podzimní listí už je ze stromů pryč a sníh na lyžování ještě nenapadl. Bývá dost pošmourno, ne?“

„Možná dostali v penzionu lepší cenu,“ odpověděl Gamache s výrazem člověka, který se snaží být nápomocný. „Je to moc hezké místo.“

Když toho rána odjížděl ze Three Pines do Montrealu, přiběhl za ním Gabri, majitel penzionu, s papírovým sáčkem a cestovním hrnkem.

„Jestli budeš muset mluvit o penzionu, mohl bys říct, že je krásný? Nebo třeba kouzelný.“

Mávl rukou za sebe. Nebyla by to lež. Stará dostavníková stanice na protější straně návsi s širokou verandou a arkýřovými okny opravdu byla kouzelná. Zvlášť v létě. Stejně jako ostatní domy ve vsi měl penzion předzahrádku plnou babičkovských trvalek. Růží a levandulí, vysokých náprstníků a voňavých plamenek.

„Jen neříkej úchvatný, to zní strojeně,“ poradil mu Gabri.

„A to bychom nechtěli,“ opáčil Gamache. „Víš přece, že jde o případ vraždy.“

„Vím,“ ujistil ho Gabri, zatímco mu s vážnou tváří podával kávu a croissanty.

A teď Gamache seděl v soudní síni a poslouchal hlavního korunního prokurátora.

„Co spolužáky do Three Pines původně přivedlo?“ zeptal se monsieur Zalmanowitz. „Ztratili se?“

„Ne. Lea Rouxová a doktorka Landersová spolu vyrůstaly. Myrna Landersová ji jako malou hlídávala. Pak Lea s Matheem Myrnu párkrát navštívili a vesnici si zamilovali. Zmínili se o ní svým kamarádům a stalo se z ní místo jejich pravidelného setkání.“

„Aha. Takže to podnítili Lea Rouxová a její manžel.“ V jeho podání to znělo trochu podezřele. „S pomocí Myrny Landersové.“

„Je to doktorka Landersová a o žádné podněcování tady nešlo. Byl to úplně normální sraz spolužáků.“

„Opravdu? Tomu, co se stalo, říkáte úplně normální?“

„Až do loňského listopadu ano.“

Hlavní korunní prokurátor okázale pokýval hlavou, jako by chtěl ukázat, že vrchnímu komisaři Gamachovi tak docela nevěří.

Soudkyni Corriveauové to připadalo směšné, ale viděla, že porota všechno hltá očima.

Ovšem znovu ji napadlo, proč by měl něco takového naznačovat u svého vlastního svědka. Zvlášť když šlo o vrchního velitele Sûreté, proboha.

Den se rozpaloval a stejně tak i soudní síň. Podívala se na staré klimatizační jednotky zastrčené do oken. Samozřejmě vypnuté. Moc hlučely. Odváděly by pozornost.

Jenže pozornost odvádělo i horko, a to ještě nebylo ani poledne.

„Kdy vám to všechno konečně začalo připadat nenormální, vrchní komisaři?“ zeptal se Zalmanowitz.

Znovu zdůraznil Gamachovu hodnost, ale teď už tón vrchního prokurátora naznačoval jistou neschopnost.

„Doopravdy to začalo během halloweenského večírku v bistru,“ odpověděl Gamache a provokace si nevšímal. „Někteří z hostů měli masky, ale většinu šlo poznat, zvlášť když promluvili. Jeden se ale poznat nedal. Jeden host měl na sobě černý hábit od hlavy až k patě, černou masku, rukavice a vysoké boty. A přes hlavu přetaženou kapuci.“

„To zní jako Darth Vader,“ podotkl korunní prokurátor a z galerie se ozval smích.

„Nejdřív jsme si to taky mysleli, ale nebyl to kostým z Hvězdných válek.“

„Tak kdo jste si mysleli, že to je?“

„Reine-Marie –“ začal Gamache, načež se otočil s vysvětlením k porotě – „moje žena…“ Porotci přikývli. „… si říkala, jestli to není otec z filmu Amadeus, ale ten nosil takový charakteristický klobouk. Tenhle člověk měl jenom kapuci. Myrnu napadlo, že je oblečený jako jezuitský kněz, ale chyběl mu kříž.“

A pak to jeho chování. Zatímco ostatní hosté se bavili, černá postava stála naprosto bez hnutí.

Brzy na ni ostatní přestali mluvit. Ptát se na kostým. Snažit se přijít na to, o koho jde. Zanedlouho se k němu přestali přibližovat a kolem temné postavy se uvolnilo místo. Jako by obývala vlastní svět. Vlastní vesmír, v němž se nekonal žádný večírek. Bez flamendrů. Bez smíchu. Bez přátelství.

„A co jste si myslel vy?“

„Já si myslel, že je to Smrt,“ odpověděl Armand Gamache.

V soudní síni se najednou rozhostilo ticho.

„A co jste udělal?“

„Nic.“

„Opravdu? Navštíví vás Smrt a velitel Sûreté, bývalý vrchní inspektor z vražd, neudělá nic?“

„Byl to člověk v kostýmu,“ odpověděl Gamache trpělivě.

„Možná jste si to ten večer říkal,“ opáčil prokurátor. „Kdy jste si uvědomil, že je to doopravdy Smrt? Nechte mě hádat. Když jste stál nad mrtvolou?“

DVĚ

Ne, ta postava na večírku působila znepokojivě, ale doopravdy si Gamache začal říkat, že je něco hodně špatně, až když druhý den ráno vyhlédl z okna ložnice do mokrého listopadového dne.

„Na co se to díváš, Armande?“ vyzvídala Reine-Marie, když vyšla ze sprchy. Vykročila k němu.

Jakmile vyhlédla z okna, svraštila obočí. „Co ten tady dělá?“ zeptala se tiše.

Zatímco se všichni ostatní rozešli do svých domovů a uložili se ke spánku, temně oděná postava se zdržela. A zůstala. Pořád tam byla. Stála na návsi ve svém vlněném hábitu s kápí. A zírala před sebe.

Gamache to ze svého úhlu pohledu nemohl vidět, ale měl podezření, že má stále nasazenou i masku.

„To nevím,“ odpověděl.

Byla sobota ráno, tak si navlékl pohodlné neformální oblečení. Manšestráky, košili, tlustý podzimní svetr. Začínal listopad a počasí jim na to nedovolovalo zapomenout.

Ten den se rozbřesklo šedivě, jak se v listopadu po říjnovém slunci a zářivě barevných podzimních listech často děje.

Listopad je měsíc přechodu. Něco jako očistec. Je to studený, vlhký dech mezi umíráním a smrtí. Mezi podzimem a mrtvou zimou.

Nikdo ten měsíc nemá rád.

Gamache nazul gumáky a vyšel ze dveří, ale německého ovčáka Henriho a maličkou Gracie s sebou nevzal. Zůstali za ním užasle zírat. Když šel ven, obvykle je přece brával s sebou.

Bylo chladněji, než čekal. Zalitoval, že rukavice a čapku nechal doma.

Gamache se postavil přímo před temnou postavu.

Masku měla nasazenou. Nebylo vidět nic než oči, ale i ty měl dotyčný zakryté nějakou gázou.

„Co jste zač?“ zeptal se.

Hlas měl klidný, skoro přátelský, jako by vedli srdečný rozhovor. V dokonale normální situaci.

Nebylo nutné si dotyčného znepřátelit, na to bude v případě potřeby času dost.

Ovšem postava zůstala zticha a bez hnutí. Ne vyloženě v pozoru, tak prkenně zase nestála, ale vyzařovala sebevědomí, přímo autoritu. Jako by tam nejen patřila, ale zároveň to místo patřilo jí.

Gamache měl však podezření, že takový dojem budí spíš hábit a mlčení toho člověka.

Odjakživa ho fascinovalo, o kolik je mlčení účinnější než slova. Pokud tedy účinkem má být vyvedení lidí z míry. Jenže sám si teď luxus ticha nemohl dovolit.

„Proč jste tady?“ zeptal se. Nejdřív francouzsky, potom anglicky.

Pak čekal. Deset vteřin. Dvacet. Pětačtyřicet.

Myrna s Gabrim to z bistra sledovali přes okno složené z miniaturních tabulek zasazených do olověné mřížky.

Oba muži zírali jeden na druhého.

„Dobře,“ začal Gabri. „Armand se ho zbaví.“

„Kdo to je?“ zeptala se Myrna. „Včera byl tady na večírku.“

„Já vím, ale netuším, kdo to je. A Olivier taky ne.“

„Už to můžu odnést?“ zeptal se Anton, který tam po ránu umýval a uklízel nádobí.

Natáhl se po Myrninu talíři, na němž zbyly už jen drobky, ale ruka se mu zastavila. A stejně jako ti dva se zahleděl z okna.

Myrna k němu zvedla oči. Byl tady celkem nový, ale zapadl rychle. Olivier ho najal na výpomoc s nádobím, ale Anton se netajil tím, že chce být šéfkuchařem.

„Je tady jenom jeden kuchař,“ svěřil Anton Myrně, když u ní kupoval nějaké staré kuchařky, „ale Olivier se rád tváří, jako by jich měl celou armádu.“

Myrna se zasmála. To byl celý Olivier. Vždycky se snažil udělat dojem, dokonce i na lidi, kteří ho znali až moc dobře na to, aby s tím u nich pochodil.

„Specializujete se na něco?“ zeptala se ho, když na její staré pokladně cinkl součet.

„Mám rád kanadskou kuchyni.“

Zarazila se a podívala se na něj. Odhadovala, že mu bude něco kolem pětatřiceti. Na umývače nádobí byl rozhodně moc starý a ctižádostivý. Z jeho řeči se dalo poznat dobré vzdělání a dobrá výchova. Měl štíhlou, atletickou postavu, tmavě hnědé vlasy po stranách sestříhané nakrátko a nahoře delší, takže mu spadaly do čela a propůjčovaly mu chlapecký výraz.

Rozhodně vypadal k světu. A snažil se stát kuchařem.

Kdyby byla o dvacet let mladší…

Děvče může snít. A ona snila.

„Kanadská kuchyně. Co to je?“

„No právě,“ odpověděl Anton s úsměvem. „To nikdo doopravdy neví. Podle mě je to všechno, co zplodila zdejší země. A řeky. Je toho spousta. Rád se po tom pídím.“

Řekl to s vilným leskem v oku jako voyeur, když říká: „Rád se dívám.“

Myrna se tehdy zasmála, maličko se začervenala a naúčtovala mu za obě kuchařky jen jeden dolar.

A teď se Anton nakláněl v bistru nad stůl a vyhlížel z okna.

„Co to je?“ zeptal se šeptem.

„Copak jste nebyl na večírku?“ podivil se Gabri.

„Byl, ale celý večer jsem strávil v kuchyni. Vůbec jsem se nedostal ven.“

Myrna sjela pohledem z příšery na návsi k mladému muži. Hned za lítačkami se konal večírek a on celý večer myl nádobí. Znělo to jako z viktoriánského melodramatu.

Vypadalo to, že ví, na co Myrna myslí, a s úsměvem se k ní obrátil.

„Není to tak, že bych nesměl vystrčit nos, já jenom na večírky moc nejsem. V kuchyni mi to vyhovuje víc.“

Myrna přikývla. Chápala to. Věděla, že každý má nějaké místo, kde je mu nejen nejlíp, ale cítí se tam i nejschopnější. Pro ni to bylo její knihkupectví. Pro Oliviera bistro. Pro Claru její ateliér.

Pro Sarah to bylo pekařství a pro Antona kuchyně.

Někdy je ale ten příjemný pocit jen iluze. Tváří se, že nás chrání, ale ve skutečnosti nás vězní.

„Co to říká?“ zeptal se Anton, posadil se a mávl rukou ke Gamachovi a maskované postavě.

„Můžu vám s něčím pomoct?“ zeptal se Armand. „Je tu někdo, s kým chcete mluvit?“

Postava neodpověděla. Ani se nepohnula, ale viděl, jak jí z míst, kde by měla být ústa, uniká pára.

Důkaz života.

Byl to plynulý proud, jako dlouhý pozvolný sloupec nad lokomotivou jedoucí stále vpřed.

„Jmenuju se Gamache. Armand Gamache. Jsem velitel Sûreté du Québec.“

Pohnuly se maličko ty oči? Podíval se ten člověk na něj a pak zase odvrátil pohled?

„Je zima,“ pokračoval Armand a promnul si promrzlé ruce. „Pojďme dovnitř. Dáme si kávu a třeba i vejce se slaninou. Bydlím hned tamhle.“

Ukázal na svůj dům. Uvažoval, jestli má prozradit, kde bydlí, ale uvědomil si, že to ten člověk nejspíš stejně ví. Nakonec, právě odtamtud vyšel. Nebylo to žádné tajemství.

Zatímco čekal, jak postava v hábitu na jeho pozvání na snídani odpoví, napadlo ho, co asi bude Reine-Marie říkat, až svého nového kamaráda přivede domů.

Když se odpovědi nedočkal, natáhl se Armand, aby ho chytil za paži a postrčil ke svému domu.

V bistru ustal veškerý hovor, ranní obsluha se zastavila.

Všichni, hosté i číšníci, upírali pohled na ty dvě postavy na návsi.

„Chystá se toho chlapa odtáhnout,“ usoudil Olivier, který se k nim mezitím připojil.

Anton se začal zvedat ze židle, ale Olivier na něj mávl, ať si zase sedne. Teď už nebyl žádný spěch.

Sledovali, jak Armand ruku zase spustil, aniž by se toho člověka dotkl.

Armand Gamache sám zůstal stát naprosto bez hnutí. A zatímco postava v hábitu upírala pohled na bistro, knihkupectví, pekařství a koloniál monsieur Béliveaua, Gamache fixoval očima ji.

„Dejte si pozor,“ zašeptal Armand nakonec.

Pak se otočil a vrátil se domů.

Zahalená postava tam stála ještě po poledni.

Armand a Reine-Marie kolem ní prošli cestou do Clařina domu na druhé straně návsi.

Jako by se kolem toho muže vytvořil neviditelný vodní příkop. Obyvatelé vesnice se pomalu odvážili ven a věnovali se svým záležitostem, ale postavu obcházeli velkým obloukem, za jehož hranici se nikdo nepustil.

Na trávníku si nehrály žádné děti, a když kolem ní lidé procházeli, zrychlovali krok a uhýbali očima.

Henri na vodítku tiše zavrčel a přesunul se na Armandovu opačnou stranu. Srst měl zježenou a rozměrné uši napřed ostražitě vztyčil, ale pak je sklopil dozadu na svou velkou, a nutno přiznat i poněkud dutou hlavu.

Henri totiž uchovával důležité věci v srdci, v hlavě držel v podstatě jen psí sušenky.

Měl ale dost rozumu, aby se od zahalené postavy držel dál.

Gracie, kterou před několika měsíci spolu s jejím bratříčkem Leem našli v popelnici, byla také na vodítku.

Zírala na postavu jako uhranutá a odmítala se hnout. Reine-Marie ji musela vzít do náruče.

„Nemáme něco říct?“ zeptala se Reine-Marie.

„Nechme ho být,“ odpověděl Armand. „Nejspíš jen touží po pozornosti. Možná odejde, když se jí nedočká.“

Měla ale podezření, že to není důvod, proč Armand usoudil, že bude lepší si té postavy nevšímat. Reine-Marie napadlo, že její manžel nechce, aby se k tomu člověku přibližovala. A po pravdě o to nestála ani ona.

Už během dopoledne si uvědomila, že ji to přitahuje k oknu. Pokaždé doufala, že temná postava bude pryč, ale ta dál zůstávala na návsi. Neústupná. Nehybná.

Reine-Marie si nebyla jistá, kdy k tomu došlo, ale v určitou chvíli o ní přestala uvažovat jako o člověku. Všechna lidskost z ní postupně vyprchala a stalo se z ní „to“. Už nešlo o člověka.

„Pojďte dál,“ vyzvala je Clara. „Vidím, že náš návštěvník tam pořád je.“

Snažila se o lehký tón, ale bylo zjevné, že ji ta postava znervózňuje. Stejně jako je.

„Máš tušení, kdo to je, Armande?“

„Ne, i když bych to moc rád věděl. Ale pochybuju, že tu zůstane dlouho. Nejspíš je to jen nějaký vtip.“

„Nejspíš.“ Obrátila se k Reine-Marie. „Ty nové krabice jsem dala do obýváku ke krbu. Myslela jsem, že si je můžeme projít tady.“

„Nové“ ale nebyl úplně přesný výraz.

Clara totiž pomáhala Reine-Marie s tříděním takzvaného archivu historické společnosti, což se ukázalo jako nekonečný úkol. Ve skutečnosti šlo o neuvěřitelné množství krabic plných fotografií, dokumentů a oblečení, posbíraných za víc než sto let z různých půd a sklepů. Donesených z garážových výprodejů a kostelních suterénů.

Reine-Marie se nabídla, že je roztřídí. Trochu to připomínalo hledání perel v kupce hnoje, ale ona to milovala. Než se přestěhovali do Three Pines, pracovala jako vedoucí knihovnice a archivářka v Bibliothèque et Archives nationales du Québec a se svým manželem sdílela vášeň pro historii. Obzvlášť tu quebeckou.

„Naobědváš se s námi, Armande?“ zeptala se Clara. Kuchyň plnila vůně polévky. „Z pekařství jsem donesla bagety.“

„Non, merci. Jdu do bistra.“ Zvedl knížku, kterou držel v ruce. Byl to jeho sobotní odpolední rituál. Posezení v bistru u krbu s obědem, pivem a knihou.

„Nepekla ji ale Jacqueline, že ne?“ ujišťovala se Reine-Marie a ukázala na bagetu.

„Ne, je od Sarah, to jsem si ověřila. Ale koupila jsem pár Jacquelininých čokoládových řezů. Je to důležité?“ zeptala se Clara, zatímco krájela křupavé pečivo. „Aby pekař uměl upéct bagetu?“

„Tady?“ zeptala se Reine-Marie. „Životně.“

„Hm, taky myslím,“ přisvědčila Clara. „Chudák Sarah. Chce pekařství Jacqueline předat, ale nevím…“

„No, možná stačí i čokoládové řezy.“

Clara se zašklebila a pak se nad tím zamyslela. Možná…

„Jacqueline je tady jenom pár měsíců,“ podotkla Reine-Marie. „Třeba se chytne.“

„Sarah říká, že bagety buď v sobě máš, nebo ne,“ opáčila Clara. „Prý to má co dělat s dotekem a teplotou tvých rukou.“

„Jestli jsou teplé, nebo studené?“ zeptal se Armand.

„Já nevím,“ odpověděla Clara. „Na mě už to je trochu moc informací. Chci věřit, že u baget jde o magii, a ne jen o to, jak se kdo narodí.“ Odložila nůž na pečivo. „Polívka je skoro hotová. Než se dovaří, nechtěli byste se podívat na můj nejnovější obraz?“

Gamachovi váhavě vykročili přes kuchyň k jejímu ateliéru. Pro Claru nebylo zrovna typické, aby někomu nabízela, že mu ukáže svoje dílo, zvlášť rozpracované. Alespoň Armand s Reine-Marie doufali, že na něm pořád pracuje.

Dřív by si vzácnou příležitost vidět její obrazy rozhodně nenechali ujít, protože Clara malovala úžasné portréty. Ovšem v poslední době se její představa dokončenosti začala výrazně lišit od názoru ostatních.

Armand přemýšlel, co asi Clara vidí, že to oni nevnímají.

Ateliér se topil ve tmě. Okno dovnitř propouštělo jen světlo ze severu, ale i toho bylo na zamračené listopadové obloze pomálu.

„Tyhle jsou hotové,“ řekla a mávla do tmy k plátnům opřeným o stěnu. Pak rozsvítila.

Některé z portrétů vypadaly skoro hotové, ale místo vlasů měly jen obrys tužkou. Nebo místo rukou jen kaňky a skvrny.

Portréty byly z větší části rozpoznatelné. Myrna, Olivier.

Armand došel až k pekařce Sarah, opřené o stěnu.

Ta byla nejdokončenější. Její vrásčitý obličej plný touhy pomáhat Armand poznával. Vnímal její důstojnost, téměř nepřístupnou. A přece se Claře povedlo zachytit pekařčinu zranitelnost. Jako by se bála, že ji divák požádá o zboží, které nemá.

Ano, její obličej, ruce, postoj, to všechno bylo krásně vyvedené, ale… Šatovou zástěru měla jen načrtnutou, chyběly jí všechny detaily. Jako by Clara ztratila zájem.

Gracie a Leo, její parťák z popelnice, se spolu prali na betonové podlaze a Reine-Marie se k nim sehnula, aby je pohladila.

„Co to je?“ ozval se nevrlý hlas. Všichni sebou maličko škubli.

Na prahu stála Ruth s Rózou v náruči a ukazovala do ateliéru.

„Ježíši, to je hrůza,“ prohlásila stará básnířka. „No fuj, co to je za obludnost?“

„Ruth,“ oslovila ji Reine-Marie. „Ty ze všech lidí jako první bys měla vědět, že tvorba je proces.“

„A ne vždycky úspěšný. Myslím to vážně. Co to je?“

„Tomu se říká umění,“ odpověděl Armand. „A nemusí se ti líbit.“

„Umění?“ Ruth se zatvářila pochybovačně. „Vážně?“ Sehnula se a zavolala: „Pojď sem, Umění, no pojď.“

Podívali se po sobě. Tohle bylo divné i na starou bláznivou Ruth.

A pak se Clara rozesmála. „Ona myslí Gracie.“

Ukázala na malé stvořeníčko, které se válelo po podlaze s Leem.

I když je spolu našli v jedné popelnici, z Clařina Lea rostl krásný pejsek. Zlatý, s krátkou srstí na štíhlém těle a trochu delšími chlupy kolem krku. Momentálně byl vyčouhlý a nohatý, ale už teď vyzařoval královský majestát.

Gracie ne. Ta byla nedochůdče, řečeno bez příkras. Doslova. A možná ani nešlo o psa.

Nikdo tak docela nechápal, proč si Reine-Marie před několika měsíci přinesla domů právě ji, a čas jim v tom nijak nepomohl.

Gracie měla tělíčko skoro úplně holé, až na různobarevné chomáčky chlupů, které se na něm objevovaly jen místy. Jedno ucho jí stálo hrdě vzpřímené, zatímco druhé se poklápělo. Zdálo se, že hlava se jí vyvíjí snad každým dnem, kdežto tělíčko nerostlo skoro vůbec. Některé dny Reine-Marie dokonce připadalo, že se zmenšuje.

Oči však měla Gracie jasné a vypadalo to, že ví, kdo ji zachránil. Reine-Marie bezmezně milovala.

„Pojď sem, Umění,“ zkusila to Ruth znovu. „Ta příšerka je nejenom ošklivá, ale i pitomá. Ani neví, jak se jmenuje.“

„Gracie,“ opravil ji Armand. „Jmenuje se Gracie.“

„Proboha, tak proč jsi tvrdil, že je to Umění?“ Podívala se na něj, jako by tady vyšinutý byl on.

Vrátili se do kuchyně, kde Clara začala míchat polévku. Armand políbil Reine-Marie a vykročil ke dveřím.

„Ne tak rychle, Tintine,“ zarazila ho Ruth. „Ještě jsi nám neřekl, co nám to stojí uprostřed vesnice. Viděla jsem tě s ním mluvit. Co říkal?“

„Nic.“

„Nic?“

Představa, že někdo dokáže držet jazyk za zuby, byla Ruth zjevně naprosto cizí.

„Ale proč tady pořád je?“ zeptala se Clara, která už přestala předstírat, že ji to nezajímá. „Co chce? To tam stál celou noc? Copak nemůžeš nic udělat?“

„Proč je nebe modré?“ zeptala se Ruth. „Je pizza opravdu italské jídlo? Jedli jste někdy křídu?“

Podívali se na ni.

„Copak tohle není soutěž o co nejpitomější otázku? Sice to není nic moc, ale odpovědi na tvoje dotazy jsou nevím, nevím a Edmonton.“

„Ten chlap má na sobě masku,“ mluvila Clara dál k Armandovi a Ruth si nevšímala. „To nemůže být v pořádku. On nemůže být v pořádku. V hlavě.“

Zakroužila si prstem po spánku.

„Nic s tím dělat nemůžu,“ odpověděl. „Zakrývat si obličej není v Quebeku nezákonné.“

„Tohle není burka,“ namítla Clara.

„Proboha,“ ozvala se Ruth, „proč s tím tolik naděláte? Copak jste neviděli Fantoma opery? Třeba každou chvíli začne zpívat a my máme sedadla v první řadě.“

„Ty to nebereš vážně,“ osočila ji Clara.

„Beru, jenom se nebojím. Zato zabedněnost mě děsí.“

„Co prosím?“ zeptala se Clara.

„Zabedněnost,“ zopakovala Ruth, která si buď nevšimla, nebo dělala, že si nevšimla varovného tónu Clařina hlasu. „Jak se objeví něco, čemu nerozumíš, protože se to liší, hned věříš, že tě to ohrožuje.“

„A ty jsi snad ztělesnění tolerance?“ kontrovala Clara.

„Ale no tak,“ opáčila Ruth. „Mezi děsivým a hrozivým je rozdíl. Uznávám, že ti ten člověk může připadat strašidelný, ale ve skutečnosti nic neudělal. Kdyby se k něčemu chystal, pravděpodobně by to už provedl.“

Ruth se obrátila ke Gamachovi pro podporu, ale ten neodpověděl.

„Někdo si z legrace navlékne halloweenský kostým,“ pokračovala. „Za bílého dne, a vy se hned všichni vyděsíte. Pche. V Salemu by z vás měli radost.“

„Byl jsi k němu z nás nejblíž,“ oslovila Reine-Marie manžela. „Co to podle tebe má být?“

Podíval se na pejsky, kteří leželi na podlaze propletení a rozvalení vedle mručícího a chrápajícího Henriho. Armand svému německému ovčákovi nejednou záviděl. Dokud mu vedle misky s vodou nepostavili dávku granulí. U toho závist končila.

„Na tom, co si myslím, nezáleží,“ odpověděl. „Určitě brzy zmizí.“

„Nech si ten blahosklonný tón,“ odsekla Clara, ale vzápětí zmírnila svou podrážděnost úsměvem. „Já ti ukázala svoje –“ máchla rukou ke svému ateliéru –, „tak ty taky vylož karty na stůl.“

„Je to jenom dojem,“ opáčil. „Nic to neznamená. Ve skutečnosti nemám tušení, kdo nebo co to je.“

„Armande,“ ucedila Clara varovně.

A on se nechal obměkčit.

„Smrt,“ odpověděl a zalétl pohledem k Reine-Marie. „To si myslím.“

„Chmurný žnec?“ zachechtala se Ruth. „Neukázal křivým prstem?“

Vztyčila vlastní kostnatý prst a namířila ho na Armanda.

„Netvrdím, že je doopravdy Smrt,“ hájil se. „Ale ten člověk v kostýmu podle mě chce, abychom si to mysleli. Chce nás vyděsit.“

„Hádejte co,“ vzdychla Clara.

„Jenže to se pleteš,“ ozvala se Ruth. „Smrťák takhle vůbec nevypadá.“

„A jak to víš?“ chtěla vědět Clara.

„Protože jsme už dlouho kamarádi. Chodí ke mně skoro každou noc. Sedneme si v kuchyni a povídáme si. Jmenuje se Michael.“

„Archanděl?“ zeptala se Reine-Marie.

„No jistě. Všichni si myslí, že Smrt je nějaká hrozná příšera, ale v bibli je to Michael, kdo navštěvuje umírající a pomáhá jim v jejich poslední hodině. Je krásný a křídla má pěkně složená na zádech, aby neshazoval nábytek.“

„Tak tohle si musíme vyjasnit. Tebe navštěvuje archanděl Michael?“ zeptala se jí Reine-Marie.

„Tohle si musíme vyjasnit,“ řekla Clara. „Ty čteš bibli?“

„Já čtu všechno,“ odpověděla Ruth Claře a pak se otočila k Reine-Marie. „A navštěvuje, jenom se nikdy nezdrží dlouho. Má spoustu práce, ale zaskočí na drink a trochu zdrbnout ostatní anděly. Ten Rafael je tedy číslo, to vám povím. Hnusný, zatrpklý hajzlík.“

Všem jim uniklo jenom hmmm.

„A co mu říkáš ty?“ chtěl vědět Armand.

„Armande,“ snažila se ho Reine-Marie varovat, aby stařenu neprovokoval. To ale neměl v úmyslu. Upřímně ho to zajímalo.

„Vyprávím mu o vás všech, ukazuju na vaše domy a občas mu něco navrhnu. Někdy mu přečtu básničku. Z veřejných škol do soukromých hrůz / rodinných nedělí,“ odcitovala s obličejem zdviženým ke stropu, jak se snažila rozpomenout. „Kam asi kluk na kole se dá / když se cesta rozdělí?“

Na chvíli na ni zůstali zírat a jen vstřebávali slova, která jim vyrazila dech.

„To je jedna z tvých?“ zeptala se Clara.

Ruth s úsměvem přikývla. „Já vím, je to proces. Abych byla upřímná, Michael moc nepomáhá. Dává přednost limerikům.“

Ozvalo se vyprsknutí, jak Armand nedokázal zadržet smích.

„A pak před rozedněním odchází,“ pokračovala Ruth.

„A tebe tam nechává?“ zeptala se Clara. „To zní nějak divně.“

„Zamysli se nad tím,“ zamumlala Reine-Marie.

„Můj čas ještě nepřišel. Ani zdaleka. Jen je rád se mnou, protože se nebojím.“

„Všichni se něčeho bojíme,“ namítl Armand.

„Myslela jsem tím, že se nebojím smrti,“ opáčila Ruth.

„Říkám si, jestli se smrt spíš nebojí jí,“ podotkla Clara.

„Vzala bych si dva, prosím,“ požádala Katie Evansová a ukázala na čokoládové řezy s rozteklými maršmelouny navrchu.

Takové si pamatovala z dětství.

„A vy, madame?“

Jacqueline se obrátila k další ženě, Lee Rouxové.

Poznala ji, ale na druhou stranu, tu ženu by poznal každý. Byla členkou Národního shromáždění a často se objevovala ve zprávách. Zpovídali ji ve francouzských i anglických diskusních pořadech a v celé provincii chtěli znát její politické názory. Byla výřečná, ale nechovala se nabubřele. Uměla být zábavná, aniž by se uchylovala k jízlivostem. Srdečná, ale ne přeslazená. Byla novým miláčkem médií.

A teď stála tady. V pekařství. V životní velikosti.

Obě ženy byly velké. Ve skutečnosti spíš vysoké než mohutné, ale obě působily impozantním dojmem a droboučkou pekařku snadno zastínily. Ovšem zatímco se ty dvě ženy vyjímaly postavou, Jacqueline měla pečivo a byla přesvědčená, že to jí momentálně propůjčuje větší moc.

„Myslím, že si dám citronový koláč a žloutkový řez.“

„Je vážně divný,“ prohlásila Katie a došla k Sarah, majitelce pekařství, která právě doplňovala do poliček biscotti.

Nemusela se ptát, co má Katie na mysli.

Sarah si utřela ruce do zástěry, vyhlédla z okna a přikývla.

„Kéž by už zmizel,“ povzdychla si pekařka.

„Ví někdo, kdo to je?“ zeptala se Lea nejdřív Sarah, ale když ta zavrtěla hlavou, obrátila se k Jacqueline, jenže i ona zavrtěla hlavou, a ještě odvrátila pohled.

„Strašně mě znervózňuje,“ odpověděla Sarah. „Nevím, proč někdo něco nepodnikne. Armand by s tím měl něco udělat.“

„Pochybuju, že se s tím dá něco dělat. S tím nic nesvede dokonce ani monsieur Gamache.“

Lea Rouxová seděla v komisi, která potvrdila Gamache ve funkci vrchního velitele Sûreté. Netajila se tím, že se s ním zběžně zná. Že se s ním několikrát setkala.

Jenže na druhou stranu, Armanda Gamache znal skoro každý člen komise. Byl už léta ostře sledovaným policejním důstojníkem, a navíc pomáhal rozplést celou tu korupční aféru.

Nebylo moc o čem se bavit, natožpak co namítat.

A tak před dvěma měsíci Armand Gamache složil přísahu jako vrchní komisař nemocnějšího policejního sboru v Quebeku. Možná i v celé Kanadě.

Lea Rouxová ale věděla, že ačkoli má Gamache velkou moc, s tím stvořením na návsi nemůže dělat vůbec nic.

„Víte přece, že si tohle můžete objednat i v bistru,“ řekla Sarah, když odcházely, a ukázala na krabičky v jejich rukou. „Olivier a Gabri je berou od nás.“

„Merci,“ poděkovala Katie. „Chceme si je vzít do knihkupectví. Sníme si je s Myrnou.“

„Tak ta má čokoládové řezy vážně ráda,“ odpověděla Sarah. „Od Jacquelinina příchodu jsou náramně populární.“

Podívala se na mnohem mladší ženu, jako by hrdá matka pohlížela na dceru.

Kromě toho problému s bagetami byl Jacquelinin příchod odpovědí skoro na všechny pekařčiny modlitby. Sarah už táhlo na sedmdesátku a vstávat každé ráno v pět, aby mohla upéct chleba, a pak stát celý den na nohou ji začínalo zmáhat.

Zavřít pekařství pro ni nebylo myslitelné, a navíc nechtěla odejít do důchodu úplně, ale potřebovala někomu předat každodenní provoz.

A pak před třemi měsíci přišla Jacqueline.

Jen kdyby se ještě naučila péct bagety.

„Páni, to vypadá skvěle,“ vzdychla Myrna, když nalévala čaj, zatímco Lea vybalovala sladkosti.

Potom se všechny tři posadily v Myrnině knihkupectví kolem kamen, uvelebily se na pohovce a v křeslech ve výklenku u okna, odkud viděly na tu zahalenou postavu.

Pár minut se o ní bavily, ale k ničemu se nedobraly, a tak začaly probírat Katiin nejnovější projekt. Skleněný dům na Magdalénských ostrovech.

„Vážně?“ podivila se Myrna, ačkoli její překvapení ztlumil velký kus čokoládového řezu v puse. „Na Magdalenkách?“

„Je to tak, vypadá to, že tam teď mají trochu peněz. Humři nejspíš vynášejí.“

Lea nadzvedla obočí, ale neřekla nic.

Na místě, kde dřív existovala jen dřina a chudoba, produkovala bohatství úplně jiná komodita.

„Skleněný dům na ostrově musí být docela výzva,“ nadhodila Myrna.

Následující půlhodinu pak probíraly tamní počasí, zeměpisnou polohu i design, a když se hovor stočil od domů k domovům, Myrna oběma mladším ženám obdivně naslouchala. To téma ji fascinovalo.

Katie ji zajímala a líbila se jí, ale byla to Lea, ke komu měla blíž, poněvadž ji před dávnými lety jako malou hlídávala.

Myrně tehdy bylo šestadvacet, právě dokončovala školu a vítala každou příležitost si přivydělat, protože potřebovala splatit studentskou půjčku. Lea byla v té době šestiletá holčička, droboučká jako pískomil. Její rodiče se zrovna rozváděli a dívenka, jejich jediné dítě, zůstávala doma skoro paralyzovaná hrůzou. Nejistotou.

Myrna zaujala místo její starší sestry, matky, důvěrnice. Ochránkyně a rádkyně. A z Ley se stala Myrnina malá sestřička, dcera, kamarádka.

„Měla by ses seznámit s Antonem,“ prohlásila Myrna a s potěšením sledovala, jak se Lea láduje sladkým pečivem.

„S Antonem?“

„Myje teď nádobí u Oliviera.“

„On si pojmenovává myčky?“ odpověděla Katie s cukajícími koutky. „Já té své říkám Bosch.“

„Vážně?“ opáčila Lea. „Moje se jmenuje Míla a je to pěkná špindíra.“

„Ha, ha,“ zasmála se Myrna. „Anton je člověk, jak moc dobře víte. Chce se stát kuchařem. Obzvlášť ho zajímá kuchyně, která by vycházela výhradně z toho, co tady přirozeně roste.“

„Stromy,“ nadhodila Katie. „Tráva.“

„Angličani,“ dodala Lea. „Mňam. Ráda se s ním seznámím. Myslím, že máme nějaké programy, které by mu mohly pomoct.“

„Promiň,“ omlouvala se Myrna, „lidi tě o to musí žádat v jednom kuse.“

„Ráda pomůžu,“ odpověděla Lea. „A jestli to obnáší i jídlo zdarma, tím líp.“

„Prima. Co třeba dneska večer?“

„Dneska večer nemůžu, máme domluvenou večeři v Knowltonu. Ale než odjedeme, něco vymyslíme.“

„A kdy vlastně odjíždíte?“

„Za pár dnů,“ odpověděla Katie.

Myrnu napadlo, že na lidi, kteří mají určitě program nalinkovaný daleko dopředu, to je docela neurčitá odpověď.

Když se pekařství konečně vyprázdnilo a sušenky byly v troubě, Jacqueline nastavila minutku.

„Nevadilo by ti, kdybych –“

„Ne, jen běž,“ ujistila ji Sarah.

Jacqueline nemusela říkat, kam jde. Sarah to věděla. A přála jí štěstí. Kdyby se s umývačem nádobí vzali a z něj se stal kuchař, pak by zůstala i Jacqueline.

Sarah na takové sobecké myšlenky nebyla pyšná, ale aspoň nepřála Jacqueline nic zlého. Věděla, že jsou mnohem horší věci než vdát se za Antona.

Jen kdyby Anton k Jacqueline cítil to samé. Možná kdyby uměla péct bagety, pomyslela si Sarah, zatímco drhla pulty. No jistě. Třeba by to pomohlo.

V pekařčině světě byla dobrá bageta kouzelnou hůlkou, která dokázala vyřešit všechny problémy.

Jacqueline se mezitím přihnala do kuchyně vedlejšího bistra. Bylo uprostřed odpoledne. Budou tam připravovat večeři, ale pro umývače nádobí to znamenalo celkem klidnou část dne.

„Zrovna jsem se chystal jít za tebou,“ řekl jí Anton. „Vidělas to?“

„To se nedá přehlédnout.“

Políbila ho na obě tváře a on jí polibky oplatil, ale způsobem, jakým by líbal i Sarah.

„Nemáme něco říct?“ zeptala se Jacqueline.

„A co?“ opáčil a snažil se přitom nemluvit moc nahlas. „Komu?“

„Monsieur Gamachovi, samozřejmě,“ odpověděla.

„Ne,“ rozhodl Anton rázně. „Slib mi, že to neuděláš. Nevíme, co to je –“

„Máme docela dobrou představu,“ namítla.

„Ale jistě to nevíme.“ Když se po něm kuchař ohlédl, ztišil hlas ještě víc. „Nejspíš zase zmizí.“

Jacqueline měla vlastní důvody ke starostem, ale v danou chvíli se soustředila na to, jak na onu věc reagoval Anton.

Armand seděl v bistru a četl si.

Cítil na sobě pohledy. A všechny nesly stejný vzkaz.

Udělej něco s tou věcí na návsi.

Zařiď, ať zmizí.

K čemu je dobré mít za souseda velitele celé Sûreté, když je nedokáže ochránit?

Přehodil si nohu přes nohu a zaposlouchal se do praskání ohně. Vnímal jeho teplo, nasával vůni kouře z javorového dřeva a cítil, jak se do něj zavrtávají oči všech sousedů.

I když přímo u krbu stálo pohodlné křeslo, on se posadil k oknu, odkud na tu věc dobře viděl.

Stejně jako Reine-Marie si všiml, že postupem času pomalu přestal o té postavě na návsi přemýšlet jako o člověku. Stalo se z ní „to“.

A Gamache víc než kdokoli z ostatních věděl, jak nebezpečné to je. Někoho odlidštit. Protože ať už se dotyčný choval jakkoli podivně, pod tím hábitem byl člověk.

Ale navíc ho zaujala jeho vlastní reakce. Chtěl, aby to zmizelo. Měl nutkání vyjít ven a zatknout to. Ho.

Za co?

Za narušování jeho osobního prostoru.

Ničemu by nepomohlo všem říct, že jim nic nehrozí, jelikož nevěděl, jestli je to pravda. Zato věděl, že nemůže nic dělat. Právě fakt, že je velitelem Sûreté, mu nijak nepomáhal, naopak mu svazoval ruce.

Reine-Marie mu při slavnostní přísaze stála po boku. Gamache měl na sobě sváteční uniformu se zlatými výložkami, zlatou šňůrou a zlatým opaskem. A s vyznamenáními, která se tak zdráhal nosit. Každé z nich mu totiž připomínalo událost, o níž si přál, aby se nestala. Jenže k ní došlo.

Stál tam pevně a odhodlaně.

Když zvedl ruku a přísahal, že bude prosazovat službu, jednotu a spravedlnost, přihlíželi tomu i jeho syn a dcera. I jeho vnoučata.

V hledišti velkého sálu Národního shromáždění stáli také jejich přátelé a sousedé.

Jean Guy Beauvoir, jeho dlouholetý zástupce a teď i zeť, držel v náruči vlastního syna. A díval se.

Gamache Beauvoira požádal, aby přešel k němu do oddělení vrchního komisaře a znovu se stal jeho zástupcem.

„Protežování příbuzných?“ zeptal se Beauvoir. „To je velká quebecká tradice.“

„A vy víte, jak moc si tradic vážím,“ opáčil Gamache. „Ale nutíte mě přiznat, že jste pro tu práci nejlepší osoba, Jeane Guyi, a etická komise s tím souhlasí.“

„Budete v nepříjemné situaci.“

„Oui. Žebříček Sûreté teď stojí na osobních zásluhách, tak –“

„To neposerte?“

„Chystal jsem se říct, abyste nezapomínal nosit croissanty, ale to vaše platí taky.“

Jean Guy odpověděl oui. Merci. A pak sledoval, jak si vrchní komisař Gamache potřásá rukou s předsedou quebeckého Nejvyššího soudu, načež se obrací k zaplněnému auditoriu.

Stál v čele sboru tisíců policistů pověřených chránit provincii, kterou Armand Gamache miloval. Obyvatele, v nichž neviděl oběti nebo hrozby, ale bratry a sestry. Sobě rovné, kterých si měl vážit a chránit je. A někdy je i zatýkat.

„Zjevně ta práce obnáší víc než jenom koktejlové večírky a dobročinné obědy,“ svěřil Myrně při jednom z jejich tichých rozhovorů.

Ve skutečnosti měl poslední dva měsíce nabité náročnými schůzkami s veliteli různých oddělení, nahlížel do spisů týkajících se organizovaného zločinu, obchodu s drogami, vražd, počítačové kriminality, praní peněz, žhářství a do spousty dalších složek.

Hned bylo zjevné, že míra kriminality je mnohem vyšší, než si kdy představoval. A ještě se to zhoršovalo. Za ten neblahý stav mohl především obchod s drogami.

Kartely.

Z nich rašila i většina dalších špatností. Vraždy, napadení. Praní peněz. Vydírání.

Loupežná přepadení, sexuální útoky. Bezúčelné násilí páchané zoufalými mladými muži a ženami. Centra měst byla už infikovaná, ale neomezovalo se to jen na ně. Nákaza se šířila i na venkov.

Gamache věděl, že ten problém narůstá, ale netušil, do jaké míry.

Až doteď.

Vrchní velitel Gamache trávil celé dny pohroužený do odporností, bezbožných, tragických a děsivých. A pak jel domů. Do svého útočiště. Posadil se s přáteli v bistru ke krbu nebo s Reine-Marie v soukromí obývacího pokoje. S Henrim a legrační malou Gracie u nohou.

V bezpečí.

Dokud se neobjevila ta temná věc. A neodmítla odejít.

„Mluvil jste s ním pak ještě jednou?“ zeptal se prokurátor.

„A co bych mu řekl?“ ohradil se vrchní komisař Gamache na svědecké lavici. Viděl odtamtud, jak se lidé na galerii ovívají listy papíru v zoufalé snaze alespoň maličko v tom dusivém horku rozpohybovat vzduch.

„No, mohl jste se zeptat, co tam dělá.“

„To už jsem udělal. Za jiných okolností byste se mě přitom zeptal, proč jsem já, policejní důstojník, obtěžoval občana, který jen stál v parku a hleděl si svého.“

„Maskovaného občana,“ namítl prokurátor.

„Znovu říkám, že mít na sobě masku není zločin,“ zopakoval Gamache. „Rozhodně je to divné a nebudu vám tvrdit, že jsem z toho měl radost. To určitě ne. Jenže nemohl jsem s tím nic dělat.“

To vyvolalo šum hlasů. Někteří posluchači souhlasili, ale jiní měli pocit, že by se zachovali jinak. A že velitel Sûreté určitě měl něco udělat.

Gamache v tom mumlání poznal kritiku a chápal, kde se bere, ale seděli teď v soudní síni s plným vědomím toho, co se stalo.

Stejně věděl, že nemohl udělat nic, aby to zastavil.

Zastavit Smrt je velmi těžké, když ten chmurný jezdec jednou vyjede ze stáje.

„Co jste ten večer dělal?“

„Navečeřeli jsme se a dívali se na televizi, potom si madame Gamachová šla lehnout.

„A vy?“

„Já jsem si nalil kávu a odnesl si ji do pracovny.“

„Pracoval jste?“

„Nerozsvítil jsem. Seděl jsem tam potmě a pozoroval.“

Jedna temná postava sledovala druhou.

A jak tam Armand Gamache seděl, nabyl dojmu, že se něco změnilo.

Ta temná postava se pohnula, trochu se posunula.

Teď se dívala na něj.

„Jak dlouho jste tam zůstal?“

„Asi hodinu, možná víc. Bylo špatně vidět. Šlo o tmavou postavu ve tmě. Když jsem vyšel se psy na poslední venčení, byla už pryč.“

„Takže dotyčný mohl zmizet vlastně kdykoli? Dokonce i krátce poté, co jste se tam usadil? Odcházet jste ho ve skutečnosti neviděl?“

„Ne.“

„Není možné, že jste na chvilku zaklimbal?“

„Možné to je, ale na sledování jsem zvyklý.“

„Sledujete ostatní. To máte s tím člověkem společné,“ dodal Zalmanowitz.

Ta poznámka vrchního komisaře Gamache překvapila. Nadzvedl obočí, ale pak přikývl. „Asi ano.“

„A druhý den ráno?“

„Byl zpátky.“

TŘI

Soudkyně Corriveauová rozhodla, že nadešla příhodná chvíle na polední přestávku.

Vrchní komisař zůstane na svědecké lavici ještě spoustu dní. Budou ho vyslýchat a přezkoumávat jeho odpovědi.

V soudní síni bylo dusno k padnutí, a tak na odchodu požádala ostrahu, aby zapnuli klimatizaci. Jen během přestávky.

Když tam ráno usedala, byla Maureen Corriveauová vděčná, že první případ vraždy, který měla soudit, je poměrně nekomplikovaný. Teď ale začínala pochybovat.

Ne že by se nedokázala držet příslušných zákonů, to bylo snadné. Dokonce i na objevení té zahalené postavy na návsi, jakkoli bylo podivné, se vztahovaly jednoznačné zákony, které mohla jednoduše použít.

Kvůli čemu se však potila víc než z toho příšerného vedra, bylo nevysvětlitelné nepřátelství mezi korunním prokurátorem a jeho vlastním svědkem, které se tak rychle vyjevilo.

A nešlo tu jen o ledajakého svědka. Neměla před sebou řadového policistu, který provedl zatčení. Tohle byl velitel celé zatracené Sûreté.

Korunní prokurátor nejenže vrchního komisaře provokoval, ale cíleně se ho snažil vytočit. A monsieur Gamachovi se to nelíbilo.

Jako soudkyně sice ještě neměla moc velkou praxi, ale zkušenosti z advokacie ji naučily celkem dobře posoudit lidské chování. A povahu.

V soudní síni se něco dělo a soudkyně Corriveauová byla odhodlaná tomu přijít na kloub.

„Zdá se to jenom mně, nebo už to s tím soudem začíná jít trochu na levačku?“ zeptal se Jean Guy Beauvoir, když se na chodbě Justičního paláce připojil ke svému šéfovi.

„Ale vůbec ne,“ opáčil Gamache, zatímco si otíral obličej kapesníkem. „Všechno jde jako po másle.“

Beauvoir se zasmál. „Po másle? Nemyslíte spíš merde?“

„Přesně tak. Kde je Isabelle?“

„Šla napřed,“ odpověděl Beauvoir. „Zařizuje věci v kanceláři.“

„Dobře.“

Isabelle Lacosteová vedla oddělení vražd a na ten post ji osobně vybral Gamache, když z něj odcházel. Jakmile se rozneslo, kdo po něm funkci převezme, vzedmula se vlna stížností. Reptání, že jde o protežování.

Pozadí všichni znali. Gamache přijal Lacosteovou do svého oddělení před několika lety, v okamžiku, kdy se chystala od Sûreté odejít. Protože se lišila. Protože odmítala na místě činu machrovat. Protože se podezřelým snažila porozumět, a ne je zlomit.

Protože si klekla vedle mrtvoly nedávno zesnulé ženy a slibovala jí, na doslech ostatních agentů, že jí pomůže najít klid.

Agentku Lacosteovou zesměšňovali, zostouzeli a nenápadně trestali, až si ji nakonec nadřízený zavolal do kanceláře a tam se ocitla tváří v tvář vrchnímu inspektoru Gamachovi. Slyšel o svérázné mladé agentce, které se všichni smějí, a rozhodl se s ní seznámit.

Nevyhodili ji. Místo toho si ji Gamache odvedl a přijal do nejprestižnějšího oddělení Sûreté du Québec. K velké nelibosti jejích bývalých kolegů.

Ta nevraživost se pak ještě vystupňovala, když vystoupala na kariérním žebříčku až k hodnosti vrchní inspektorky. Ovšem místo aby to teď svým kritikům vrátila, jak ji někteří z oddělení prosili, Lacosteová prostě jen dál dělala svou práci.

Poněvadž naprosto jasně věděla, že ta práce není snadná, ale její úkol je velice jednoduchý.

Hledat vrahy.

Zbytek je jen šum.

Na konci dne pak vrchní inspektorka Lacosteová odcházela domů k manželovi a dětem, ale část práce si vždycky brala s sebou – starost o oběti a o to, že vrazi jsou stále na svobodě. Stejně jako si s sebou do práce odnášela část své rodiny. Starost o to, jaké prostředí a jakou společnost najdou, až opustí bezpečí domova.

„Zrovna jsem dostal zprávu,“ oznámil Beauvoir. „Isabelle má všechny v zasedačce. Objednala sendviče.“

Zdálo se, že oběma informacím přikládá stejnou váhu.

„Merci,“ poděkoval Gamache.

Jak se Justiční palác o polední pauze vyprazdňoval, chodby zaplnili úředníci, svědkové i přihlížející.

Tu a tam se mezi nimi objevila i nějaká postava v černém taláru.

Gamache věděl, že jde o právní zástupce. Nebo soudce. Také spěchali dát si něco k snědku.

Stejně mu ale při tom teď už známém pohledu vždycky zatrnulo.

Inspektor Beauvoir o jeho ranním svědectví už nic neřekl. Kožený výraz v šéfově obličeji mu prozradil všechno, co potřeboval vědět. Jestli jde všechno podle plánu. Nebo ne.

Vrchní komisař Gamache měl kolem sebe vztyčený obranný val. Vysokou, silnou zeď slušnosti, jíž nedokázal proniknout ani jeho zeť.

Beauvoir věděl přesně, co za tou zdí je a snaží se prodrat ven. A také věděl, že korunní prokurátor by ve skutečnosti nechtěl, aby se to ven dostalo.

Svižně kráčeli po známých ulicích Starého Montrealu dlážděných kočičími hlavami, hojně využívanou trasou mezi jejich kanceláří a budovou soudu. Cestou míjeli restaurace s nízkými trámovými stropy, plné obědvajících hostů.

Jean Guy nakukoval dovnitř, ale pokračoval v chůzi.

Před sebou měli komisařství Sûreté, jehož budova se zvedala nad staré město. Tyčila se vysoko nad ním.

Ne, pomyslel si Beauvoir, není to pěkná stavba. Ale je praktická. A přinejmenším má klimatizaci.

Z úzké uličky se oba vynořili na náměstí před bazilikou Panny Marie a začali se proplétat mezi turisty, kteří se fotili před katedrálou.

Aby až si snímky po letech prohlédnou, viděli velkolepou stavbu a spoustu zpocených lidí v kraťasech a letních šatech, zmořených pekelným vedrem sálajícím ze sluncem rozpáleného kamenného dláždění.

Jakmile vešli do budovy komisařství, zaútočil na ně klimatizovaný vzduch. Sice by je měl příjemně osvěžit, měli by cítit úlevu, ale ve skutečnosti si připadali, jako by jim někdo do obličeje mrštil sněhovou kouli.

Agenti v hale šéfovi zasalutovali a oba muži nastoupili do výtahu. Než dojeli do nejvyššího poschodí, byli už úplně promočení potem. Klimatizace překvapivě otevřela stavidla pocení.

Gamache s Beauvoirem vešli do kanceláří vrchního komisaře s prosklenými stěnami nabízejícími výhled na Montreal i na druhý břeh řeky Svatého Vavřince s úrodnými rovinami a horami na obzoru. Za nimiž ležel Vermont.

Brána do Spojených států amerických.

Gamache se na chvíli zastavil a zahleděl se na hradbu hor. Byla propustnější, než se z dálky zdálo.

Pak otevřel zásuvku a nabídl Beauvoirovi čistou suchou košili.

Beauvoir odmítl. „Nepotřebuju, já na svědecké lavici neseděl.“ Nato přešel ke dveřím. „Budu v zasedačce.“

Gamache se rychle převlékl a připojil se k Beauvoirovi, Lacosteové i ostatním.

Když vešel, vstali, ale ještě než sám usedl, mávl na ně, ať se všichni zase posadí.

„Řekněte mi, co víte.“

Další půlhodinu poslouchal a přikyvoval. Párkrát se na něco zeptal. A všechno vstřebával.

Tyhle muže a ženy, vytažené z různých oddělení, si sám pečlivě vybral. A oni to věděli.

Stáli na začátku nové éry. Nové Sûreté. Gamache věděl, že jeho úkolem není udržet status quo. Ani napravit to špatné.

Jeho úkolem bylo nově sbor vybudovat. Protože zatímco paměť a zkušenosti instituce jsou důležité, zdaleka nejdůležitější je mít solidní základy.

A policejní důstojníci v téhle místnosti byli základem, na nichž vyrůstala nová Sûreté du Québec. Silná. Transparentní. Zodpovědná. Slušná.

On představoval architekta a zapojoval se víc než jeho předchůdci, z nichž někteří byli v minulosti přímo strůjci korupce, zatímco jiní ji prostě jen dopustili svou nepozorností. Nebo tím, že se báli něco říct.

Gamachova pozornost ani na chvíli neochabovala a trval na tom, aby se tak chovali i další důstojníci ve sboru.

Trval na tom, že se nesmějí bát klást otázky. Pochybovat – o něm, o jeho plánech, jeden o druhém. Pochybovat sami o sobě. Spousta jich opravdu pochybovala a otázky kladla, a to dost urputně, když je krátce poté, co převzal funkci a pohroužil se do složek a brífinků, seznámil s realitou.

„Je to čím dál horší,“ oznámil jim. „Mnohem horší.“

To se odehrálo téměř před rokem. Ve stejné zasedací místnosti.

Podíval se tehdy na ně a podrobně rozvedl, co tím „mnohem horší“ myslel. Někteří nechápali. Jiní dokonale rozuměli, co říká. Výrazy jejich obličejů se změnily z nevěřících na šokované.

Vyslechl si jejich protesty, jejich argumenty. A pak řekl něco, o čem doufal, že to nebude nutné. Nechtěl jim ničit sebevědomí ani z nich vysávat energii. Nebo podkopávat jejich zápal.

Jenže teď viděl, že to potřebují vědět. Že si to zaslouží vědět.

„Prohráli jsme.“

Upřeli na něj nechápavé pohledy. A pak někteří z nich, ti, kterým nejlépe docházelo, co jim říká, zbledli.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Skleněné domy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.