Chýše v močále

Pauline Petersová

Ikar

Pauline Peters

DAS VERBORGENE COTTAGE

Copyright  ©  2019 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Translation  ©  2021 by Dagmar Hoangová

ISBN  978-80-249-4476-0

PROLOG

Vchodbě se ozvaly kroky. Mladá žena zadržela dech. Bude k ní osud milosrdný? Projde klíčník kolem, nepřichází pro ni? Její rty zformovaly němou modlitbu.

Svatá panno, milosrdná matko, dej, ať pokračuje v cestě… Prosím, prosím, ochraňuj mě…

Její prosby však byly marné. Do zámku se vsunul klíč a dveře se rozletěly. Do úzké místnosti vstoupil mohutný muž.

„Vstaň, ať si tě můžu prohlédnout!“ houkl na ni.

„Ano, pane…“ Vstala z postele, snažila se netřást.

Klíčník, jak ho nazývaly dívky a mladé ženy kvůli svazku klíčů, který visel vždy na jeho opasku, jí poručil, aby se otočila. Prohlédl si její červené hedvábné šaty a nehty, pak jí rozevřel rty a zkontroloval, jestli má čisté zuby.

„Dražší šaty by byly lepší, musí ale stačit. Trvalo by moc dlouho, než by ses převlékla.“ Vytáhl z kapsy saka zlatý náhrdelník s náušnicemi, které k němu patřily, a podal jí ho. „Vezmi si to!“

Přece jen se roztřásla. Náhrdelník a náušnice znamenaly, že ji odveze k němu. Už dvakrát musela mít na sobě ty šperky. Chtěl jen nejlepší zboží. Jedna náušnice jí vyklouzla z ruky a dopadla na dřevěnou podlahu.

„Nemůžeš být opatrná?“ Úder klíčníka ji zasáhl do zátylku, když ji zvedala. Zasténala. „Seber se!“ Drsnými hmaty jí šperky připnul a podal jí kovovou lahvičku. „Vypij to. Možná tě to uklidní.“ Ví, co ji čeká? Pravděpodobně ano. Prosit ho, aby ji k němu nevodil, by jí vyneslo jen další rány. Poslušně se napila levné brandy.

Klíčník jí přehodil přes ramena plášť a vyvlekl ji z komory. Omámeně ho následovala dlouhou chodbou a po schodech dolů. Před domem čekal kočár. Do obličeje ji udeřila studená mlha. Byla tak hustá, že se světlo plynových luceren na druhé straně ulice dalo rozeznat jen nejasně. To už klíčník otevřel dveře vozu a strčil ji dovnitř. Pak se zabručením dopadl na kožené polstrované sedadlo vedle ní a kočár se dal do pohybu.

Bylo jí z brandy špatně, alkohol strach neutlumil. Nevěděla, jak dlouho ji drží v zajetí. Bitím a odpíráním jídla dosáhli toho, že začala být povolná. Když obsloužila prvního zákazníka, byla přesvědčená, že už nemůže nic cítit. Trpně všechno snášela, jako by její tělo bylo tělem panenky.

Ale s ním, mužem, k němuž ji klíčník veze, to bylo jiné. To, co s ní dělal a k čemu ji nutil on a jeho kumpáni, rozervalo kokon, do něhož se zavřela. Pouhé pomyšlení na to, co ji v tom paláci čeká, ji naplnilo čirou hrůzou. Znovu se jí zmocnil křečovitý třes. Aby si ho klíčník nevšiml, ovinula si pod širokým pláštěm paže kolem těla.

Přála si být mrtvá. Vzít si ale život byl hrozný hřích, který by ji dostal do pekla. To východisko bylo tedy naprosto vyloučené.

Svatá panno…

Viděla v duchu kostel ve vesnici u moře obklopené širými poli a dům s doškovou střechou postavený z šedivých kamenů. Tam byla šťastná. Nebo se jí o tom jen zdálo?

Kočár zastavil. Přítomnost se okamžitě vrátila. Dorazili snad už do cíle? Sáhla si na prsa, kde dřív nosila prostý dřevěný křížek, hledala útěchu a oporu. Ten jí ale jako všechny ostatní věci sebrali a spálili. Zaplavila ji vlna strachu.

Nemyslet, necítit…

Očekávala, že ji klíčník popadne za paži a vytáhne z kočáru, on ale otevřel okno. „Co se děje? Proč nepokračujeme v jízdě?“ křikl netrpělivě.

„Silnice je zablokovaná. Vpředu došlo k nehodě, pokud můžu v té mlze rozeznat,“ odpověděl kočí s ledovým klidem.

„Pak tedy obraťte!“ poručil klíčník příkře.

„Provedu.“ Kočí zamlaskal a práskl bičem.

Běž! zaslechla najednou hlas ve svém nitru. Vyskoč z kočáru a uteč!

Kočár se se škubnutím rozjel. Byla jako ochromená.

Klíčník vytáhl z vesty kapesní hodinky, pohlédl na ciferník s matně se lesknoucími číslicemi a podrážděně zabručel: „To se pánovi rozhodně nebude líbit, když tě přivezu tak pozdě.“

Bude s ní zacházet ještě krutěji? Jen jednou v životě viděla jeho obličej prostý jakéhokoli lidského citu. Nikdy na to nezapomene.

Běž!

Nahmatala kliku dveří a stiskla ji. Dveře vozu se rozletěly. V následujícím okamžiku skočila.

„Ty zatracená potvoro, co tě to napadá?“ Klíčník ji následoval. Podařilo se mu chytit ji za paži. „Já tě naučím!“

Oči se mu vztekem zúžily. Rozpřáhl se, aby ji udeřil, na vlhké dlažbě ale ztratily jeho nohy stabilitu, uklouzl a upadl. Se zavzlykáním se mu vytrhla a jako slepá utíkala ulicí zahalenou do husté mlhy.

PRVNÍ KAPITOLA

Anglie v  Cotswoldsu, 1908

Ručičky stojacích hodin ukazovaly dvacet minut před čtvrtou. Victoria Bredon-Ryderová byla teď přece jen rozčilená. Už jen chvíli a oslava začne. V létě se s Jeremym v Indii vzali. Po nervy drásajících a znepokojujících zážitcích, které stály Jeremyho málem život, nechtěli odkládat sňatek na dobu po návratu do Anglie. Bylo pro ně ale důležité oslavit jejich svazek s lidmi, které milovali. Proto pozvali své příbuzné a přátele do starého hostince v Cotswoldsu.

Naštěstí jim počasí přálo. Na polovinu října bylo velké teplo. Obloha se prezentovala zářivou modří, takže bylo možné postavit stoly do zahrady. Jen barevné listí na stromech svědčilo o tom, že je podzim. Když se otevřely dveře a do pokoje s tmavými dubovými trámy na stropě vklouzla její přítelkyně lady Constance Hogarthová, otočila se Victoria od okna. I když to nebyla skutečná svatba, bylo domluveno, že se Victoria setká s Jeremym až dole v hale.

„Jsem tak rozčilená! Přitom jsme s Jeremym svoji už několik týdnů.“ Victoria si povzdechla, vzápětí se však na přítelkyni zářivě usmála. „Najednou mám ale pocit, že až po této oslavě budeme opravdu manželé.“

„To dokážu pochopit. Každopádně vypadáš moc hezky.“

Constance jí stiskla ruku. Byla o něco starší než Victoria a velice půvabná. Kvůli svému původu mluvila se silným americkým přízvukem.

Victoria se zkoumavě prohlížela ve volně stojícím zrcadle. Živůtek jejích světlezelených šatů byl vyšívaný spoustou malých skleněných perliček. Rukávy jí sahaly k loktům, pod prsy byly nařasené. Barva hedvábné látky zdůraznila zeleň jejích očí a rozzářila rudé vlasy. Victoria se úmyslně rozhodla pro šaty bez krajky a složitých výšivek, protože její krk zdobil jako v pravý svatební den trojřadý perlový náhrdelník se safírem, který jí daroval Jeremy. Tak se uplatnil nejlépe. Připadal jí nádherný. Pořád ještě nervózní usedla vedle přítelkyně na sametovou pohovku.

„Je na mně vidět, že jsem už dlouho těhotná?“

„Ne,“ zavrtěla Constance hlavou. „Jsi ještě velice štíhlá. Sedmý měsíc ti teprve začíná. Proč se ptáš?“

„Prateta Hermione si nenechá ujít příležitost a přijde…“

„Potkala jsem lady Glenmoragovou v hale. Podrážděně se rozhlížela. Dalo by se říct, že ohrnovala svůj aristokratický nos,“ zasmála se Constance.

„Za každou cenu chtěla, abychom s Jeremym uspořádali hostinu v hotelu Ritz nebo Savoy. Prvotřídní domy jako tyto, má drahá,“ napodobila Victoria hlas své pratety, „jsou přiměřenými místy pro oslavu vnučky váženého vévody ze St. Aldwynu.“

Obrátila oči v sloup. Její zesnulý otec, lord Bernard Bredon, byl slavný soudní lékař a černá ovce šlechtické rodiny. Victoria ho velice milovala, jeho příbuzní byli ale trvalým ostnem v jejím životě.

„Inu, nejpozději při narození dítěte bude jasné, že těhotenství trvalo příliš krátce.“ Na tvářích Constance se vytvořily dolíčky, když se usmála.

„Prateta Hermione bude potom mluvit o ,politováníhodném předčasném porodu‘. Dnes ale od ní nechci poslouchat žádné jedovaté poznámky. Chci se jen radovat a být šťastná.“

Victoria si pohladila břicho a její obličej se rozjasnil. Pořád ještě považovala za zázrak, že v ní roste Jeremyho dítě a že přečkalo všechny štrapáce a nebezpečí v Indii.

„Opravdu na tobě není vidět, jak daleko těhotenství pokročilo.“ Constance jí znovu stiskla ruku. „Proč vlastně přijela tvoje prateta na oslavu, když byla tak striktně proti hostinci?“

„Patrně proto, aby demonstrovala, že je v rodině vévody ze St. Aldwynu všechno v nejlepším pořádku. Navíc bude mít něco, o čem si bude moct povídat se svými šlechtickými přítelkyněmi. Má drahá, představte si, že byly stoly skutečně prostřené v zahradě. A kdo všechno patřil k hostům mé praneteře a jejího manžela… novináři a sufražetky…“ Victoria zavrtěla se smíchem hlavou. „Naštěstí je Jeremyho rodina úplně jiná než rodina mého otce. Všichni jsou tak milí a srdeční.“

„Taky si myslím. Před chvílí jsem se seznámila s jeho rodiči.“

Jeremyho rodiče přijali Victorii do rodiny s otevřenou náručí. Při jejích návštěvách v útulném domě nedaleko waleské hranice, v němž se procházeli dva velcí psí kříženci a kočka a všude se povalovaly knihy a časopisy, se hned cítila jako doma.

Stojací hodiny odbily čtyřikrát.

„Je čas jít dolů,“ řekla Constance.

Victoria ještě rychle zkontrolovala, jestli úzká stříbrná čelenka sedí v jejích vlasech správně, a opustila s přítelkyní pokoj. Srdce jí divoce bušilo. Pomalu scházela s Constance po širokém dřevěném schodišti. V hale se shromáždili hosté. Zaburácel potlesk.

Victoria se podívala na Hopkinse. Někdejší komorník jejího otce a od té doby věrně oddaný sloužící jí byl blízký jako příbuzný. Navzdory svému obvyklému chování, jímž nemohlo nic otřást, měl v očích slzy dojetí. Mrs. Dodgsonová, její posluhovačka, která byla také už řadu let ve službách rodiny, se na ni zářivě usmívala. Prateta Hermione se usilovně pokoušela o úsměv. Neprohlíží si ji zkoumavě? Vedle ní objevila babičku z matčiny strany, kněžnu Leontinu z Marssendorffu. Držela se tak zpříma, že vypadala větší, než ve skutečnosti byla. Victoria zpozorovala Jeremyho kolegy z redakce Spectatoru, spřátelené bojovnice za ženská práva, které jí zamávaly, a Constancina manžela, desátého hraběte z Hogarthu s úzkým, velice anglicky vypadajícím obličejem.

To všechno ale ustoupilo do pozadí, když spatřila u paty schodiště Jeremyho stojícího vedle rodičů. Pokusil se přiměřeně události uhladit své hnědé vlasy vodou a pečlivě je učesat na pěšinku, jeden pramen se ale uvolnil. Jako vždy to vypadalo, jako by se jeho účesem právě prohnal vítr. Pro něho netypický třídílný tmavý oblek nesl s ležérní elegancí. Jeho obličej vypadal vážně ‒ pravděpodobně byl rozčilený stejně jako ona ‒, zdálo se ale, že září zevnitř.

Victorii zaplavila vlna štěstí, když jí Jeremy nabídl rámě a kráčeli spolu v čele společnosti velkým sálem na terasu za hostincem. Byl tam zřízen bufet s moučníky, sendviči a čajovým pečivem. Uprostřed stál Hopkinsův výtvor, třípatrový dort bohatě zdobený růžovými růžemi z máslového krému. Vedle čekali číšníci držící podnosy se sklenicemi šampaňského, které podávali novomanželům a hostům.

Victoria stiskla pevněji Jeremyho paži. Nedokázala si představit krásnější místo pro opožděnou svatební oslavu. Na opačném konci louky, na které stály slavnostně prostřené stoly, protékala říčka Coln. Po hladině pluly, netečné ke svatební oslavě, labutě. Z doškové střechy hostince vzlétl s cvrlikáním kos a usadil se ve větvích starého buku. Budova ve tvaru písmene L pocházela ze 17. století. S obílenými, trochu křivými zdmi porostlými pnoucími růžemi vypadala jako srostlá s mírně kopcovitou krajinou Cotswoldsu.

Předstoupil Jeremyho otec a zlehka poklepal lžičkou na sklenku šampaňského ve své ruce. Podoba mezi ním a jeho synem byla nepřehlédnutelná. Měl stejně otevřený a sympatický výraz obličeje jako Jeremy a jako u něho svědčily vrásky od smíchu v koutcích úst o humoru. Jen jeho oči byly šedé a ne hnědé jako oči syna. Tváře měl zarudlé. Victoria si vzpomněla, že si ráno stěžoval na nachlazení.

„Milí svatební hosté…“ Hlas Mr. Rydera byl hluboký a melodický. Pronikl pravděpodobně i do nejzazšího kouta zahrady. Jako advokát byl zvyklý zjednat si slyšení ve velkých soudních síních. „Uvědomuji si, že projev na začátku oslavy je dost neobvyklý, domnívám se však, že bychom měli formální část pokud možno rychle vyřídit. Na srdci mi ale leží několik slov, která bych v žádném případě nechtěl nechat nevyřčená.“ Otočil se k Victorii a Jeremymu a položil šedovlasé, ale stále ještě atraktivní ženě vedle sebe ruku na paži. „Jeremy, já a tvoje matka jsme spolu už bezmála třicet let. Nechtěl bych z toho přijít ani o jediný den. Ti z vás, kteří nás znají blíž, ví, že naše manželství neprobíhá vždy v klidu a svornosti. Na to jsme oba moc tvrdohlaví a umínění.“

„Slyšte, slyšte…“ Jeremyho matka se zasmála a obdařila svého muže láskyplným pohledem.

Mr. Ryder se krátce usmál a zaměřil svou pozornost znovu na Victorii a svého syna. „I když jsme ale měli a pořád ještě máme rozepře, protože stáří náš temperament neutlumilo, víme, že patříme k sobě, že jsme oba našli velkou lásku. Jeremy a Victorie, určitě se budete tu a tam hádat stejně vášnivě jako my, protože za námi v umíněnosti a tvrdohlavosti v ničem nezaostáváte. Nejsem přítelem nabubřelých slov, ale věřím, že jste si souzeni. Doufám, že na to nikdy nezapomenete a budete šťastní, jako jsme my. A teď navrhuji, aby se manželé políbili.“

Ozval se smích. Victoria zpozorovala, jak sebou prateta Hermione trhla.

S úsměvem objala Jeremyho. Miluju tě, zformovaly její rty, než se ponořili do dlouhého, něžného polibku.

„Hned se vrátím.“ Victoria se naklonila k Jeremymu, který živě rozmlouval s Constance a jejím mužem.

„Ty chceš taky fotografovat?“ usmál se na ni.

„Ano.“

Jeremy ji znal opravdu dobře. Fotografovala pravidelně pod svým jménem pro londýnský deník Morning Star. To byl důvod, proč se rozhodla pro zdvojené příjmení Bredon-Ryderová. Vedle skutečnosti, že svého otce lorda Bernarda Bredona velice milovala a byla hrdá na jeho práci soudního lékaře. Navíc nemohla přijít na chuť tomu, že ženy s naprostou samozřejmostí přijímají manželovo jméno. Na to byla příliš velkou bojovnicí za práva žen.

Victoria požádala jednoho z Jeremyho kolegů ze Spectatoru, aby udělal snímky velkým fotoaparátem se stativem. Postavit takový aparát bylo zdlouhavé a časově náročné. Proto chtěla nějaké dojmy zachytit svým malým kodakem. Když přinesla fotoaparát ze svého pokoje, zamířila pomalu na okraj louky. Měla odsud dobrý přehled.

Zachytila, jak se prateta Hermione cestou k vypleněnému bufetu velkým obloukem vyhnula stolu, u něhož seděly její přítelkyně, které se angažovaly v hnutí sufražetek. Pak vyfotografovala žalostné zbytky svatebního dortu. Z nádherného díla o třech poschodích nezbylo už skoro nic. Piškotový korpus namočený do likéru z černého rybízu a máslový krém obohacený rybízovým želé chutnaly skvěle.

Hopkins dohlížel v sále hostince na prostírání dlouhé tabule k večeři jako vojevůdce na rozestavení vojska. Protože se večer pravděpodobně ochladí, rozhodli se jíst uvnitř. Hopkins přivezl zvlášť kvůli tomu z Londýna lněné ubrusy, porcelán, stříbrné příbory a křišťálové sklenky. Opravoval právě umístění ubrousku. Victoria s úsměvem stiskla spoušť. Doufala, že obrázek nebude moc tmavý.

Její pohled putoval zpátky k louce. Jaká škoda, že černobílý film nedokáže zachytit ty nádherné barvy gladiol a jiřin na stolech! Přesto chtěla mít vzpomínku na stolní výzdobu.

Mrs. Dodgsonová, která pracovala jako posluhovačka už pro jejího otce a londýnský byt byl bez ní nemyslitelný, živě rozmlouvala s Mr. Ryderem seniorem. Vtěsnala své objemné tělo do šedivých hedvábných šatů. Vyzařovalo z ní jako vždy nezdolné sebevědomí. Victoria vyfotila i tuto scénu. Jeremy si jako většina mužů svlékl žaket a povolil límec košile. Právě v okamžiku, kdy na něho Victoria namířila hledáček aparátu, se na ni podíval. Jeho výraz změkl a zvroucněl. Zdalipak to fotografie uchová? Victorií projel zase hluboký pocit štěstí, bezděčně se jí zrychlil dech. Ona na ten moment každopádně nezapomene.

„Pojďme si trochu popovídat.“ Victoria vůbec nezpozorovala, že k ní přistoupila její babička. „Moc času k rozhovoru mezi čtyřma očima patrně mít už nebudeme.“ Kněžna ukázala na lavičku pod bukem.

„Ráda…“

Leontina z Marssendorffu se do ní zavěsila, druhou rukou se opírala o hůl. Pomalu přecházely louku. Victoria byla trochu nervózní. Hrozně ji překvapilo a potěšilo, že babička přijela na oslavu. Její vztah k ní byl dlouho komplikovaný. Amelie, její dcera a Victoriina matka, která zemřela mladá, byla velice nadaná malířka. Kněžna jí nikdy nedokázala odpustit, že utekla s lordem Bredonem. Považovala jejich manželství za společensky nerovný svazek. Victoria si přísnou starou dámu z hloubi duše ošklivila. Sblížily se, až když přijela loni v létě do Německa, aby pomohla přítelkyni, a zapletla se do politických intrik.

Victoria nechala kněžnu opatrně usednout na lavičku. Předpokládala, že ji už zase trápí kyčel. Její babička ale nebyla člověk, který by rád mluvil o svých neduzích, proto se jí na to nezeptala.

„Je to moc krásná oslava.“

„Opravdu si to myslíte?“

„Ano, i když se patrně nedalo vyhnout tomu posadit mě u stolu vedle lady Glenmoragové. Při večeři to bude určitě taky tak.“

Ústa kněžny se zacukala. Ty dvě staré dámy se nemohly vystát. Přestože se dřív často spojovaly proti Victorii.

„Moje prateta by považovala za urážku, kdyby nemohla sedět u jediného hosta z řad kontinentální vysoké šlechty.“

Pohled kněžny putoval k Jeremymu, který se posadil ke svým kolegům. „Tvůj manžel pořád ještě pracuje vedle svého povolání žurnalisty pro tajné oddělení Scotland Yardu?“

Protože byl i Jeremy zatažen v loňském roce do politických pletich, nedalo se to před kněžnou zatajit. Byla jedním z mála lidí, kteří o tajném oddělení věděli.

„Ano. Velkou radost z toho nemám, Jeremy ale tu práci a s ní spojené nebezpečí miluje a je pevně přesvědčen, že tím ochrání lidi. Proto to akceptuji.“

„Jako on tvé zapojení v boji za práva žen?“ Kněžna se usmála a Victora úsměv opětovala. „Do jisté míry.“ Jeremy podporoval ženské volební právo, byl ale proti radikálním metodám sufražetek.

„Jak se cítíš v těhotenství?“

Lady Glenmoragová by o jejím „delikátním stavu“ nikdy tak otevřeně nemluvila. Victoria ale babičce před několika týdny v dopise oznámila, že čeká s Jeremym dítě. Samozřejmě jí zamlčela, jak daleko její těhotenství pokročilo, protože kněžna byla hluboce katolicky založená a kladla velký důraz na mravy a morálku.

„Na rozdíl od začátku těhotenství, při…“ Victoria chtěla říct, … při cestě do Indie…, právě včas se ale zarazila. Tehdy ještě nebyli s Jeremym manželé. Odkašlala si. „Na rozdíl od začátku těhotenství je mi opravdu dobře. Vůbec mi už není špatně.“

„To je dobře.“ Kněžna změnila pozici sezení a podívala se na mělkou řeku, kde se mezi kameny potápělo za potravou několik kachen. „Tvoje přítelkyně, ta šlechtična amerického původu ‒ nemůžu si honem vzpomenout na její jméno ‒ mi řekla, že hned zítra odcestuješ s Jeremym do Irska.“

„Myslíte lady Constance Hogarthovou. Ano, je to svým způsobem naše svatební cesta. Lady Hogarthová tam zdědila venkovské sídlo. Je tak laskavá, že nám ho dala k dispozici. Nachází se u moře v hrabstvíGalway. Už se na tu cestu moc těším. Indie a týdny strávené v Anglii byly dost únavné. A v našem bytě budou ještě nějaký čas pracovat řemeslníci. Nechali jsme tam s Jeremym něco předělat.“

„Dítě přijde na svět v lednu?“

„Pravděpodobně…“ Victoria zmlkla a podívala se zvědavě na babičku. Stará dáma na ni upírala záhadný pohled. „Odkud víte…?“ Přece jen je na ní vidět, jak je její těhotenství pokročilé?

„Divila bych se, kdybyste s tím čekali do uzavření manželství…,“ odvětila kněžna suše, výraz jejího obličeje ale najednou změkl. „Jsi tak podobná své matce, stejně vášnivá…“ Pohladila Victorii po tváři. „Ach, dítě, přeju tobě a tvému manželovi všechno štěstí světa. Jsem přesvědčená, že sis vybrala dobře.“

„I když není šlechtic?“

Victoria se prostě musela zeptat. Koneckonců by její babička, stejně jako lady Glenmoragová, dala dřív vše za to, kdyby se Victoria provdala za aristokrata.

„Nakonec je důležité jen srdce a charakter. A teď jdi za Jeremym. Už hezkou chvíli se na tebe dívá.“ Vlhké oči kněžny usvědčovaly její drsný tón ze lži.

Victoria babičku objala, což by pro ni bylo dřív nemyslitelné, a celá rozzářená se rozběhla k Jeremymu.

DRUHÁ KAPITOLA

Nízko stojící slunce ponořilo kancelář v horním poschodí Scotland Yardu do zlatožlutého světla. Otevřenými okny mohl sir Arthur Stanhope vidět střechy Whitehallu, centrum britského impéria. Tlumeně k němu pronikal hluk ulice. Do rachocení kol kočárů a útržků rozhovorů se občas mísil rámus automobilu.

Jako vždy na konci pracovního dne se komisař věnoval nejvýznamnějším novinám a společenským magazínům země. Vedle oficiální funkce šéfa Scotland Yardu vedl i speciální tajné oddělení, o němž v policejním úřadu nikdo nevěděl. Jeho úkolem bylo chránit impérium před nepřáteli zvenku i uvnitř země.

Politická situace v Evropě byla jen zdánlivě klidná. Všechny velmoci provozovaly špionáž, aby byly v případě války připravené. Proto chtěl být sir Arthur informovaný, kteří zahraniční šlechtici nebo vysocí státní hodnostáři jsou hosty v některém londýnském paláci nebo na vznešeném anglickém venkovském sídle.

Sir Arthur přelétl společenské sloupky Timesů a udělal si několik poznámek. Pak sáhl po Tatleru, který byl v jeho očích časopisem plným drbů o módě a společenské smetánce, právě proto byl ale pro jeho účely důležitý. Některé články pojednávaly o tom, že král Eduard VII. řečnil při té či oné příležitosti. Už v době, kdy nesl titul prince z Walesu, byl považován za ikonu stylu. Komisař znuděně listoval dál.

Přestal, když mu padla do očí slova Mr. Jeremy Ryder a jeho manželka Victoria, vnučka osmého vévody ze St. Aldwynu a dcera lorda Bernarda Bredona. Krátký článek přinášel zprávu o tom, že známý novinář Mr. Ryder a jeho překrásná rudovlasá choť slavnostně zpečetili v Indii uzavřený manželský svazek i v Anglii. K hostům v cotswoldském  hostinci, jak se autor článku dověděl ze spolehlivých pramenů, patřili lady Hermione Glenmoragová a Louis, desátý hrabě z Hogarthu, s manželkou lady Constance.

Sir Arthur si vzpomněl, že mu Ryder o té oslavě říkal. Hostinec v Cotswoldsu … Jak znal lady Glenmoragovou, určitě z toho nebyla nadšená. I jemu připadalo to místo pro oslavu dost excentrické, k Victorii Bredon-Ryderové se ale hodilo. Už to zdvojené příjmení bylo pro ni typické. Považoval dřív tu mladou ženu za pohromu, a jednou ji dokonce nechal kvůli spolupráci se sufražetkami zatknout. Bylo by přehnané tvrdit, že ji začal mít rád. Vynutila si ale jeho hluboký respekt, když se na jaře po zprávě, že se Ryder v Indii ztratil, rozhodla, že ho tam pojede hledat.

A pokud jde o Jeremyho Rydera… Sir Arthur ho považoval za jednoho z nejlepších zaměstnanců tajného oddělení. Byl ale nekonvenční stejně jako jeho manželka a měl sklon jít svou vlastní cestou. Autority na něho nedělaly žádný dojem, což vzbuzovalo nelibost mocných mužů ve Whitehallu.

Sir Arthur pomyslel na dopis z těžkého papíru opatřený pečetí, který ležel v sejfu za obrazem útoku kavalerie z krymské války. Za několik dní se bude konat ve venkovském sídle nedaleko Londýna schůzka, při níž se má diskutovat o novém uspořádání tajného oddělení. Byl přesvědčený, že přijde řeč i na práci Jeremyho Rydera. Sir Arthur byl pevně odhodlaný udělat vše, aby ho v oddělení udržel.

Victoria vyhlédla z okna hostinského pokoje. Noc byla jasná a plná hvězd. Nad říčkou Coln se vznášela lehká mlha. Hladina zrcadlila světlo vycházející z velkého sálu, kde obsluha uklízela. Byly už dvě hodiny ráno. Před chvílí se Victoria a Jeremy rozloučili s posledními hosty. Jeho rodiče si pronajali na pár dní malý domek ve vesnici. Constance a Louis jeli na své venkovské sídlo vzdálené jen několik mil. Někteří přátelé se ubytovali v pokojích hostince, jiní v soukromých domech. Několik Jeremyho svobodných přátel z dob studií stanovalo na louce na druhém břehu řeky. A kněžna a prateta Hermione odjely velice brzy do nedalekého městečka Cirencester, kde byly každá ubytovaná v jiném hotelu.

Večer byl stejně krásný jako odpoledne. Po slavnostní večeři vyhrávala k Hopkinsem zhotovenému, obrovskému zmrzlinovému dortu podávanému jako dezert kapela. Victoria zavřela oči. Zdálo se jí, že slyší zase hudbu a cítí, jak se přitisknutí k sobě pohybují s Jeremym do rytmu. Nevynechali skoro žádný tanec. A na konci slavnosti odpálili Jeremyho přátelé velký ohňostroj. Za obdivných výkřiků hostů pohasínaly červené, zlaté a zelené rakety na noční obloze. Ano, oslava byla nádherná. A přece…

„Něco není v pořádku?“ Jeremy k ní přistoupil a položil jí ruku na rameno. „Vypadáš najednou tak ponořená do sebe, skoro smutná.“

Victoria se k němu otočila. „Neměl jsi taky dojem, že tvému otci není dobře?“ vyhnula se odpovědi. „Připadalo mi, že má horečku.“

„Ten má robustní konstituci, o něho si nemusíš dělat starosti,“ zavrtěl Jeremy hlavou. „To ale není to, co tě zaměstnává, že?“

Někdy si Victoria přála, aby ji Jeremy tak rychle neprohlédl. „Jsem moc šťastná, jen…,“ hledala slova pro své rozporuplné pocity, „… existuje tolik lidí, kteří musí žít za hrozných podmínek. Naše štěstí mi najednou připadá nespravedlivé. Oba přece víme, jaký je život. Jak rychle se může všechno z jedné chvíle na druhou změnit. Tys přišel v Indii málem o život. Moje matka zemřela mladá. Co když se nám něco přihodí? Co bude s naším dítětem? Mám strach, že ho nedokážeme ochránit, než se bude moct osamostatnit.“

Nenarozené dítě se pohnulo, jako by cítilo její starost. Victoria si bezděčně položila ruce na břicho.

„Pojď.“ Jeremy ji dovedl k polstrované lavici u hořícího krbu a stáhl ji vedle sebe. „Z hloubi duše doufám, že tohle dítě a jeho budoucí sourozence uvidíme vyrůstat. Kdyby se nám ale mělo něco přihodit, postarají se o ně moji rodiče. Pak je tu ještě Constance a Louis. A u Hopkinse a Mrs. Dodgsonové by byly naše děti zcela určitě taky v dobrých rukách.“

„Děláš si ze mě legraci!“ zvolala Victoria rozzlobeně.

Když ale spatřila v Jeremyho očích důvěrně známý, něžný posměch, musela se usmát.

„Ne, nedělám. Máš pravdu. V životě neexistují žádné záruky. Právě proto si myslím, že bychom si měli hezkých momentů užívat a nekazit si je starostmi o budoucnost.“ Jeremy se naklonil k Victorii a políbil ji. „A zrovna tento okamžik považuji za velice, velice krásný,“ pošeptal jí do ucha.

„Ne…“ Se smíchem ho od sebe odstrčila.

„Prosím…“ Jeho obličej zvážněl. „Byl to tak hezký den! Nedopusť, aby na něj padl stín.“

Znovu ji políbil. Už při prvním doteku projely jejím tělem plameny. Jen s námahou mu dokázala odolat. Touha a vzrušení byly silnější než její obavy. S líbáním a dávno důvěrnými, hravými pohyby se svlékli, zatímco oheň v krbu vrhal na stěny jejich stíny.

Jeremyho ruce setrvaly na jejím nahém, zaobleném břiše. Děťátko se opět pohnulo. Jeremyho obličej zvroucněl.

„Budeme naše dítě ochraňovat,“ zašeptal. „Uvidíme ho vyrůstat.“

„Polib mě…“

Victoria se k němu přitiskla. A pak už byla důležitá jen přítomnost.

Do Victoriina lehkého spánku proniklo zaklepání. Slyšela Jeremyho zvolat: „Vstupte!“ Ospale otevřela oči. Ležela v posteli schoulená v jeho náruči a byla, jak si v tu chvíli uvědomila, nahá. Škvírami v okenicích vnikalo dovnitř ranní světlo. Rychle si přitáhla pokrývku pod bradu.

Do místnosti vstoupil Hopkins. Jeho pohled byl diskrétně upřený na imaginární bod v jednom z rohů pokoje. Jistě, byli s Jeremym manželé, přesto ji pořád ještě uvádělo do rozpaků, když je její komorník našel spolu v posteli.

„Copak je, Hopkinsi?“ vzpřímil se Jeremy.

„Promiňte, prosím, že vás ruším.“ Hopkins sklonil hlavu. „Do hostince ale dorazila služebná vašich rodičů, pane Rydere. Přinesla bohužel velice znepokojivou zprávu. Váš otec onemocněl v noci těžkým zápalem plic.“

Tón Hopkinsova hlasu byl odměřený jako vždycky, Victoria ho ale znala natolik dobře, aby věděla, že i on je vyděšený.

„Proboha… Hned přijdu.“ Jeremy vyskočil z postele a začal se oblékat.

„Já tě doprovodím.“ I když její tchán vypadal už včera večer churavě, připadala Victorii Hopkinsova slova podivně neskutečná. Měla pocit, že to nemůže být pravda.

Hopkins zavrtěl hlavou. „Mrs. Ryderová výslovně zdůraznila, že vy do toho domu nemáte chodit, Miss Victorie. V žádném případě nechce, abyste se nakazila.“

„Ale…,“ zaprotestovala.

„Moje matka má pravdu. Prosím, zůstaň tady. Jakmile budu vědět něco bližšího, podám ti zprávu.“ Jeremy ji políbil a rychle vyšel z pokoje. Jeho kroky na schodech utichly.

„Miss Victorie, jestli chcete přijít dolů, je naservírovaná snídaně.“ Hopkins považoval čaj a vydatné jídlo za lék na všechny těžké životní situace. „Musíme doufat, že to bude s otcem Mr. Rydera dobré.“ Na okamžik zmizel z jeho obličeje neotřesitelný výraz důstojného komorníka a ukázaly se v něm starost a účast.

„Ano, přijdu. A nemusíte sem posílat služebnou, aby mi připravila koupel, Hopkinsi, udělám to sama,“ předešla další otázce.

„Jak si přejete, Miss Victorie.“ Hopkins se s důstojným kývnutím obrátil k odchodu a potichu za sebou zavřel dveře.

Victoria sklíčeně vstala. Nemohla uvěřit, že od bezstarostné oslavy neuplynul ještě ani den.

„Je krásné, že jste přijeli na naši oslavu. Brzy se uvidíme v Londýně.“

Victoria mávala hostům, kteří odjížděli v kočárech na nádraží v Cirencesteru. Při snídani ve velkém sále se snažila nedat na sobě znát starost. Řekla jen, že Mr. Ryder onemocněl a Jeremy je u něho. O životu nebezpečném zápalu plic se slůvkem nezmínila, aby nezkazila přátelům veselou náladu.

Victoria se nervózně kousala do rtu. Bylo už skoro jedenáct, poslední kočár odjel, Jeremy se ale pořád ještě do hostince nevrátil. Zakázala si myslet na nejhorší. Když už chtěla jít dovnitř, zaslechla, jak Jeremy volá její jméno. Rychle se otočila. Její muž přicházel po úzké venkovské silnici mezi domky postavenými ze zlatožlutého kamene. Obličej měl bledý, vypadal vyčerpaně.

„Jeremy…“ Victoria se mu polekaně rozběhla vstříc. „Jak je tvému otci?“

Jeremy zavrtěl odmítavě hlavou. „Promluvíme si v zahradě.“ Když zpozoroval zděšení v jejím obličeji, objal ji paží kolem ramen a pokusil se o úsměv. „Ne, ne, otec je naživu.“

„Ale“, které se vznášelo v jeho hlase, však Victoriin strach nezmenšilo. Mlčky prošli halou a velkým sálem. V zahradě se posadili na lavičku. Až teď zaznamenala Victoria pach karbolu, který důvěrně znala. Jeremy si patrně vydezinfikoval při odchodu z domku ruce, jak to vždycky dělal po práci její otec. Lékař, který ošetřoval Mr. Rydera, na to očividně dbal. Zdálo se, že je opravdu schopný.

„Cos mi chtěl říct?“ Victoria vzala Jeremyho za ruku.

„Otec má pořád ještě vysokou horečku a chvílemi blouzní.“

„Ó Bože…“

„Přesto je lékař, doktor Barring z Cirencesteru, dost optimistický. Říká, že má můj otec silnou konstituci. Pokud se podaří v následujících dvou dnech srazit horečku, může se uzdravit.“

„Jak vypadá léčba?“ Victoriin otec byl sice soudní lékař, zajímal se ale i o nejnovější vývoj v lékařské vědě a vyprávěl o tom Victorii. Jejich vztah byl velice důvěrný. Od jeho úmrtí uplynuly skoro tři roky, pořád ještě ho ale bolestně postrádala. Věděla, co Jeremy prodělává.

„Studené zábaly paží a nohou proti horečce. Čaj na uvolnění hlenu v plicích. Doktor Barring ukázal matce, jak má poklepávat na otcovu hruď, aby si mohl odkašlat a stabilizoval se jeho dech.“

„Zní to jako dobrá rada,“ přikývla Victoria. „Můj otec by to určitě taky doporučil.“

„Doktor Barring zařídil, aby přišla matce na pomoc zdravotní sestra. Já bych jí chtěl být ale taky nápomocen.“

„Zůstaneme pochopitelně tady, dokud se tvůj otec neuzdraví.“ Victoria se udiveně podívala na Jeremyho. „To je přece jasné.“

Jeremy zavrtěl hlavou. „Chci, abys odcestovala do Irska, jak jsme si naplánovali. Hopkins tě určitě doprovodí.“

„V žádném případě nenechám tebe a tvou matku samotné!“ Victoria byla v šoku. „Jak tě mohlo něco takového napadnout?“

„Mluvil jsem o tom s matkou. Taky chce, aby ses vydala na tu cestu.“

„Ne…“

„Prosím, nech mě domluvit,“ přerušil ji Jeremy. „Vím, jak máš mého otce ráda a že při nás chceš stát. Jsi ale těhotná, a nemůžeš nám proto pomáhat. Naopak, dokud bude otec nemocný, budu mít pokaždé, když se uvidíme, strach, že tě nakazím.“

„Chceš tím říct, že ti jsem na obtíž?“

„Když tady zůstaneš, v jistém smyslu ano.“ Jeremy se pokusil zmírnit svá slova úsměvem. „Je přece nesmysl, abys setrvávala v hostinci, když se nemůžeme stýkat.“

„To chápu.“ Victoria polkla. I když pro ni bylo těžké to přiznat, Jeremy měl pravdu. Nesmějí ohrozit nenarozené dítě. „Pojedu tedy do Londýna. Odtamtud budu moct rychle přijet, kdybys mě potřeboval.“

„Copak jsi zapomněla, že se byt renovuje? Objednali jsme řemeslníky úmyslně na dobu naší svatební cesty.“

„Ubytuju se tedy v hotelu.“

„Victorie, prosím, opravdu bych chtěl, abys nastoupila tu cestu.“

„Ale proč? Nechci být vzdálená stovky mil, zatímco tvůj otec bojuje o život s nebezpečným onemocněním.“ Pomalu se začínala zlobit. „Přísahali jsme si, že budeme při sobě stát v dobrých i zlých časech. Nepamatuješ si?“

„Ale ano, pamatuju. A kdybys nečekala naše dítě, uvítal bych tvou podporu.“ Jeremyho obličej byl tak nešťastný, že se nechala obměkčit. „Bude se mi po tobě hrozně stýskat. Když tu cestu ale podnikneš… Je mi jasné, že je to úplně iracionální…,“ povzdechl si Jeremy, „… ale dá mi to naději, že se můj otec uzdraví.“

„Och Jeremy…“ Victoria věděla, že její muž myslí ta slova vážně a neuchyluje se ke lži, aby ji přiměl k odjezdu.

„Opravdu jsem se vždycky považoval za rozumného člověka.“ Pokrčil bezmocně rameny a zvedl koutek úst k úsměvu, který přes všechnu starost o otce způsobil, že ve Victoriině břiše vzlétlo jako tak často celé hejno motýlů.

„Já ti rozumím. Když můj otec onemocněl rakovinou, chytala jsem se taky každého stébla.“

Pohladila jeho ruku. „Nevím ale, je-li dobrý nápad, aby mě Hopkins doprovázel. Měl by přece dohlížet na řemeslníky.“

„Proč se ho nezeptáme?“ Jeremy pohlédl ke dveřím, které vedly ze sálu do zahrady. Hopkins z nich právě vyšel. Měl opravdu jakýsi šestý smysl, jímž vycítil, kdy je ho zapotřebí.

„Pane Rydere, doufám, že se stav vašeho otce zlepšil,“ obrátil se na Jeremyho.

„Bohužel ne. Byl bych rád, kdybyste doprovodil Miss Victorii do Irska, když zůstanu nějaký čas se svou matkou.“

„Moc rád, pane. Vzhledem k okolnostem to považuji, pokud mi dovolíte tu poznámku, za velice rozumný nápad.“

„A co řemeslníci?“ namítla Victoria.

„Jsem přesvědčený, že dohled na renovační práce je u Mrs. Dodgsonové v nejlepších rukách.“

V tom měl Hopkins bezpochyby pravdu. Žádný řemeslník si na tu ráznou ženu nic nedovolí.

„Dobře, Hopkinsi, zítra ráno tedy vyrazíme do Irska,“ vzdala to definitivně Victoria.

„Vaše velké zavazadlo je už sbalené. Kdyby nám lord a lady Hogarthovi dali k dispozici svůj automobil, mohli bychom ještě dnes večer stihnout poslední trajekt z Liverpoolu do Dublinu. Mám poslat sloužícího s dotazem na Ivy Manor?“ Hopkins se podíval z Jeremyho na Victorii.

„Ano, buďte tak laskavý, Hopkinsi,“ přikývl Jeremy.

„Dobře, pane.“ Komorník se zdvořilou úklonou zmizel.

„Bude přece nejlepší, když rychle odcestuješ.“

Jeremy Victorii objal. Přitiskla si hlavu na jeho hruď. Nechtěla se s ním tak brzo rozloučit…

TŘETÍ KAPITOLA

Déšť bubnoval do střechy kočáru, po oknech stékala voda. Victoria se choulila v rohu. Mosazná nádoba se žhavým uhlím vydávala trochu tepla. Hopkins, který seděl na protějším sedadle, byl zabraný do čtení novin. Opravdu stihli včera večer trajekt. Zásluhou šoféra Hogarthových, který jel s vozem rychle a bezpečně na zatáčky bohatými silnicemi Cotswoldsu a poté kopcovitou střední Anglií, kolem velkých průmyslových měst s kouřícími komíny.

Nad Irským mořem visela hustá mlha, která přešla na pobřeží takzvaného Zeleného ostrova v déšť. Irsko se skutečně zatím prezentovalo jen jako šedivé a zamračené. Při jízdě městem z dublinského přístavu k nádraží Kingsbridge Terminus nebylo z řad krásných georgiánských domů skoro nic vidět. Z Dublinu ležícího na východním pobřeží pokračovali vlakem napříč zemí na západní pobřeží do města Galway. Než Victoria něco snědla v nádražní restauraci, došel Hopkins na poštovní úřad, protože Jeremy slíbil, že tam pošle telegram. Naštěstí horečka jeho otce dál nestoupala a přestal blouznit. Victoria načerpala novou naději.

Městečko Clifden bylo poslední železniční zastávkou na jejich cestě. Čekal tam na ně kočár z Kincraighie Housu, aby je odvezl k venkovskému sídlu Hogarthových vzdálenému asi šest mil. Nepolevuje déšť? Victoria se naklonila a vyhlédla z okna. Ano, opravdu. V celkové šedi už rozeznávala dlouhé horské pásmo, jehož vrcholy byly zakryté mlhou. Věděla, že krajina na západě Irska je drsná a divoká, nepočítala ale s tím, že bude tak odmítavá. Přála si, aby zůstala v Londýně, v Jeremyho blízkosti.

Z dlouhého sezení byla celá ztuhlá, těšilo ji proto, že cíl už není daleko. Zdálo se, že i dítě v jejím břiše začíná mít cestování pomalu dost, protože o sobě dávalo vědět malými kopanci do břišní stěny.

Už je to dobré. Nepotrvá dlouho a budeme si moct oba konečně odpočinout.

Victoria chlácholivě pohladila mírné vyklenutí. Zvykla si mluvit v duchu s nenarozeným dítětem. Jaké asi bude s ním žít? Hrozně se na to těšila, jen z porodu měla trochu strach. Naštěstí se už na nejhorší bolesti používal chloroform. Královna Viktorie byla v mnohém velice konzervativní a rozhodně ne bojovnicí za práva žen, přivedla ale na svět prince Leopolda a princeznu Beatrice, poslední dvě z jejích devíti dětí, za pomoci chloroformu, a zlomila tím odpor anglikánské církve proti anestetiku. Klerikové zcela vážně tvrdili, že je to boží vůle, aby ženy rodily v bolestech.

Victoria zamžourala. Po podlaze kočáru se mihlo něco zlatého. Sluneční paprsek. Vyrazilo jí to dech. Během několika minut se hustá vrstva mraků protrhala. Tam, kde byly ještě před chvílí šeď a temno, se klenula nad krajinou modrá obloha. Horské vrcholy ‒ pamatovala si, že se to holé horské pásmo jmenuje Twelve Bens ‒ se pořád ještě skrývaly v mlze. Vypadalo to ale tajemně, skoro mysticky, nikoli hrozivě. Vedle silnice tekl mezi skalisky potok. Tam, kde se paprsky lámaly ve vlnách, a na loukách se třpytilo sluneční světlo ve všech barvách duhy, jako by tam byly rozsypané diamanty. Hopkinsovi klesla ruka s novinami. Také se naklonil k oknu.

„Bože můj, není to krásné?“ usmála se Victoria. „A jak rychle se počasí změnilo!“

„Je to opravdu působivá scenérie,“ přitakal Hopkins.

Kočár projel zatáčkou. Za ní se prostíralo velké ploché údolí, ve skutečnosti spíš kotlina mezi kopci. Mezi skalami a větrem rozcuchanými jehličnatými stromy se pásly ovce. Za vysokou zdí z pálených cihel na konci údolí byla vidět horní patra budovy. Střední část vypadala ‒ alespoň z této perspektivy ‒ mohutně a skoro kvadraticky. Obě postranní křídla byla užší a trochu nižší. Klenuté střechy a vysoká příčková okna dodávala venkovskému sídlu barokní půvab. Fasáda Kincraighie Housu mokrá od deště rudě zářila, jako by ji olizovaly ohnivé jazyky.

Kočár dorazil k cihlové zdi a projel velkou bránou. Pečlivě udržovaný trávník lemovaný květinovými záhony sahal až k panskému domu. Victoria spatřila za budovou vysoké stromy, patrně park. Usedlost byla očividně rozlehlejší, než očekávala. Kočár ujížděl po kruhové příjezdové cestě a zastavil u širokého, dvoukřídlého schodiště.

Kočí, starší muž s obličejem ošlehaným větrem, s úklonou otevřel dveře vozu.

Hopkins pomohl Victorii vystoupit. Následovaná jím kráčela nahoru po schodech. Dorazili už skoro k portálu, když se jedno křídlo dveří otevřelo a vyšla z nich baculatá, šedovlasá žena. Byla oblečená v tmavomodrých bavlněných šatech s límcem decentně lemovaným krajkou. Victoria odhadovala, že jí táhne na šedesátku. Měla kulatý, laskavý obličej a teplé hnědé oči.

„Mrs. Bredon-Ryderová!“ zvolala viditelně potěšena a obrátila se na komorníka. „Pane Hopkinsi, vítám vás v Kincraighie Housu. Doufám, že vaše cesta nebyla za toho hrozného počasí příliš únavná. Ne? To je dobře. Každopádně jste s sebou, jak se zdá, přivezli slunce. Jestli to není dobré znamení pro váš pobyt! Jsem hospodyně, Mrs. Evansová.“ Její angličtina měla pro Iry typický, mírně zpěvavý nádech a chování postrádalo zdrženlivost běžnou u anglického personálu. „Hned přijdou sluhové, kteří odnesou zavazadla do vašich pokojů.“

Mrs. Evansová je dovedla do haly, která měla výšku více než dvou poschodí. Obrovský krb zabíral skoro celou stěnu, nad ním visely starožitné zbraně. Zdi byly obložené tmavým dřevem.

„Moc mě těší, že tady můžu být,“ pronesla Victoria přívětivě. „Doufám, že můj muž přijede brzy za mnou.“

„Ó ano, samozřejmě. Lady Hogarthová mě informovala telegramem o onemocnění jeho otce. Pomodlila jsem se při mši za jeho uzdravení a zapálila za něho svíčku.“

I tohle by anglický sloužící neřekl. Victoria předpokládala, že je Mrs. Evansová katolička. I když jí to náboženství bylo cizí, gesto hospodyně ji dojalo.

„Chcete si prohlédnout dům, Mrs. Bredon-Ryderová? Nebo byste si raději nejdřív odpočinula?“

„Moc ráda si odpočinu. Cesta mě přece jen vyčerpala.“

„Zavedu vás tedy do vašeho pokoje, madam. Čaj vám mám dnes naservírovat tam? Ano?“

„Budu moc ráda.“

Mrs. Evansová se obrátila na Hopkinse. „Pane Hopkinsi, nechala jsem pro vás připravit pokoj Mr. Jenkinse. Jak patrně víte, je to komorník lorda a lady Hogarthových. Doufám, že vám vyhovuje být tam ubytovaný.“

„Znám Mr. Jenkinse a velice si ho vážím,“ prohlásil Hopkins svým obvyklým důstojným tónem. „Jsem přesvědčený, že se v jeho pokoji budu cítit moc dobře.“

„George, jeden z našich sloužících, vás tam zavede. Nemáme tu momentálně moc personálu. S kuchařkou a mou maličkostí je nás jen dvanáct. Lord a lady Hogarthovi přivážejí s sebou vždy hodně sluhů z Londýna, tak jako Mr. Jenkinse.“

„Velice rád převezmu jeho povinnosti.“

Victorii se zdálo, že se koutek Hopkinsových úst trochu přizvedl. Potlačila úsměv. Byl ochoten uznat dobrou práci kolegy, určitě ho ale těšilo, že může dělat ve velké domácnosti, co se mu zlíbí a nemusí brát ohled na jiného komorníka. Stejně měla dojem, že si u ní doma připadá nevytížený.

„To je od vás velice laskavé, pane Hopkinsi.“

Mrs. Evansová zářila. Victoria byla zvědavá, jak spolu budou ti dva vycházet. Komorník a hospodyně stáli na vrcholu hierarchie sloužících. Přičemž Hopkins s Mrs. Dodgsonovou, která nikdy neskrývala svůj nízký původ, dobře harmonovali.

Dva mladí muži v tmavých livrejích přinesli zavazadla do haly.

„Georgi!“ Mrs. Evansová mávla na jednoho z nich. „Odnes kufr Mr. Hopkinse do pokoje pana Jenkinse, prosím. Budeš mu po dobu jeho pobytu nápomocen.“

Hopkinsův pohled spočinul na malé skvrnce na rukávu Georgova saka. Victoria už teď mladíka litovala. Bylo hrozně těžké uspokojit vysoké nároky jejího komorníka na personál. Mladý sluha projde tvrdou školou.

Hopkins s Georgem zmizeli v chodbě, Mrs. Evansová vedla Victorii po schodech nahoru a druhý sloužící zamířil znovu ke kočáru. „Kuchyně a hospodářské místnosti se nacházejí v přízemí,“ vysvětlovala hospodyně. „Všechny obytné místnosti jsou naproti tomu umístěné v prvním poschodí a ložnice v druhém. Zakladatelé Kincraighie Housu chtěli, aby bylo přes park a zeď vidět moře. Pozdější majitelé rozdělení místností zachovali.“

„A ložnice služebnictva?“

„Ty najdete v podkroví. Dostanete se tam po zadním schodišti vedle kuchyně.“

Dorazili mezitím do druhého patra. Mrs. Evansová otevřela dveře na začátku chodby. „Váš pokoj, madam. Doufám, že je vše k vaší spokojenosti.“ Victorii připadalo pořád ještě divné, že ji teď, když je vdaná, lidé oslovují madam. Chvíli trvalo, než pochopila, že hospodyně myslí ji.

V krbu plápolal oheň. Na posteli ležel zelenočervený patchworkový přehoz. Barvy se opakovaly na květované látce baldachýnu, závěsech a tapetách. Vedle lenošky potažené sametem stál stoleček s konvicí čaje zakrytou háčkovaným potahem pro udržení teploty, porcelánový šálek, cukr, mléko a talíř sušenek. Hezké aranžmá, pomyslela si Victoria.

„Čaj v konvici je čerstvě připravený. Věděla jsem, kdy přibližně dorazíte. Komorná Daisy vám později naservíruje ještě odpolední čaj,“ řekla hospodyně rychle, aby si Victoria nemyslela, že Kincraighie House nenabízí pořádný afternoon tea. „Napadlo mě, že vám šálek horkého čaje udělá po té dlouhé cestě dobře.“

„To je od vás milé,“ odvětila Victoria srdečně. „Jsem přesvědčená, že se tady budu cítit moc dobře. Pokoj je tak útulný!“

Mrs. Evansová se radostí začervenala. „Tudy se jde do koupelny,“ ukázala na úzké dveře. „Lord a lady Hogarthovi nechali zřídit ve všech ložnicích koupelny s tekoucí teplou a studenou vodou. Ústřední topení a elektrický proud je tu taky. Kincraighie House má nejmodernější techniku široko daleko. Usedlost je dokonce vybavena vlastním generátorem.“ V jejím hlase byla slyšet pýcha. „Kdy vám mám poslat Daisy s odpoledním čajem, madam? Bude vám to vyhovovat za hodinu?“

„Naprosto,“ přikývla Victoria.

Když hospodyně odešla, zamířila Victoria do koupelny, aby si umyla obličej a ruce. Je hrozně příjemné nemuset manipulovat se džbánem horké vody a porcelánovým umyvadlem, jak je na mnoha venkovských sídlech ještě běžné. Constance se jí o tom vůbec nezmínila. Možná to považuje za samozřejmé. Jako rodilá Američanka umí ocenit určité pohodlí a pro často jen spartánsky vytápěné domy anglické aristokracie nemá pochopení.

Po návratu do pokoje si Victoria nalila šálek čaje. Chtěla se s ním posadit do pohodlné lenošky, při pohledu na velká okna se ale zastavila. Až teď vzala na vědomí výhled. Pod ní ležel park. Listí keřů a stromů zářilo na slunci ve všech odstínech červené, oranžové a žluté. Uspořádání rostlin bylo mistrovské, jako navržené malířem. Jezero zrcadlilo barevnou nádheru. Vytékal z něho potok, který se vinul celou zadní částí parku. Na jeho březích byly mezi květinami kvetoucími ještě v tuto pozdní roční dobu rozmístěné sochy.

Za vysokou zdí z pálených cihel se táhl široký pás jehličnatého lesa. Měl patrně stejně jako zeď chránit park před studenými větry Atlantiku. Za borovicemi se prostíralo moře. Jeho modř byla tak intenzivní, že z toho bolely oči. Victoria tam dlouho stála a dívala se. Teprve pohyb dítěte ji přivedl zase k sobě.

„Ano, máš pravdu, měla bych si konečně odpočinout,“ zašeptala.

Odhodila přehoz a pokrývku a lehla si. Rozhodně si musím park a krajinu namalovat! S touto myšlenkou a rukou na vyklenutém břiše okamžitě usnula.

Victoria se ještě jednou zkoumavě prohlédla v zrcadle. Oblékla se na večeři. Daisy, skvělá mladá dívka, která pocházela z vesnice v sousedství, jí pomohla s účesem.

Jejímu obličeji vévodily velké zelené oči. Zářivě rudé, kadeřavé vlasy spoutala vlásenkami a stočila v zátylku do uzlu. Pokožku měla velice světlou, na nose jí naskákaly letní pihy. Pudr je úplně nezakryl, každopádně ne před jejím sebekritickým pohledem. Až během zimy pozvolna vyblednou.

Jeremy její pihy miloval, ona by se jich ale ráda zbavila. Victoria věděla, že ji mnoho lidí považuje za hezkou. I jí se vlastní vzhled docela líbil, někdy si ale přála, aby byl její obličej méně půvabný. Někdejší spolužačky ho přirovnávaly k obličeji drahocenné porcelánové panenky. Myslely to jako kompliment.

Je vlastně nesmysl převlékat se k večeři, přemýšlela Victoria, zatímco scházela po širokém schodišti. Nepřijdou koneckonců žádní hosté. Sloužící z Kincraighie Housu to ale od ní určitě očekávají, o Hopkinsovi ani nemluvě. Nedržet se toho zvyku by znamenalo nevážit si jejich práce. Večeře byla pořád ještě nesporným vrcholem dne každé domácnosti horní vrstvy a aristokracie.

Úmyslně se rozhodla pro prosté večerní šaty z tmavě hnědého hedvábí s krajkovou tunikou ve stejném barevném tónu, jednoduchý zlatý náhrdelník a malé náušnice. Přes opravdu znamenitou odpolední svačinu měla už zase velký hlad a pocit, že i její dítě čeká na další jídlo, protože se živě pohybovalo.

Doufám, že nebudu na konci těhotenství jako koule, pomyslela si s úsměvem.

V jídelně vedle příborníku na ni čekal Hopkins. Natáhl k ní ruku s malým stříbrným táckem, na němž ležela obálka. „Právě pro vás přišel telegram, Miss Victorie,“ pronesl důstojně.

„Cože? Proboha…“

Znamená to, že se zdravotní stav Jeremyho otce opět zhoršil? Rychle obálku otevřela, vyndala z ní telegram a přelétla ho očima. Pak si položila ruku na prsa.

„Miss Victorie?“ Hopkins se na ni ustaraně díval.

„Jeremy… tedy Mr. Ryder… píše, že horečka jeho otce dál klesá. Lékař věří, že je tím nejhorší překonáno.“ Do očí jí stouply slzy úlevy.

„Opravdu velmi potěšující zpráva.“ Hopkins si dovolil úsměv. „Dá se tedy očekávat, že Mr. Ryder dorazí v nepříliš vzdálené budoucnosti do Kincraighie Housu.“

„Taky v to doufám. Počká pochopitelně ještě, než bude stav jeho otce opravdu stabilní.“

„Samozřejmě.“

Victoria usedla ke stolu.

Hopkins nabral z porcelánové mísy masový vývar a nalil ho do hlubokého talíře, který postavil před ni. Pořád ještě v myšlenkách u Jeremyho a jeho otce, snědla Victoria několik lžic, než si všimla, že její komorník stojí u příborníku se zády rovnými jako svíce a na stole neleží příbor pro něho.

„Hopkinsi, proboha, nechcete mě přece nechat jíst samotnou, že ne?“

„Jsem tady jako váš komorník, nikoli jako host.“ Hopkins zakašlal. „Personál by mohlo zmást, kdybych s vámi večeřel.“

„Je mi velice nepříjemné jíst, když se na mě díváte. Navíc nejste zdejší komorník.“ Hopkins zaváhal. „Prosím, Hopkinsi…,“ zaškemrala Victoria.

„No dobře, když si to výslovně přejete, přinesu si příbor.“ Hopkins odešel z jídelny.

Victoria se usmála. Její vztah k tomu staršímu pánovi byl hodně zvláštní. Hopkins byl už ve službách jejího dědečka. Victoriin otec ho znal z té doby a vážil si ho. Komorník zastával v průběhu let jiná místa. Po smrti její matky se otec Hopkinse zeptal, jestli by nechtěl být jeho komorníkem. Victorii byly tehdy čtyři roky a Hopkins se brzo stal ústřední osobou v jejím životě. Utěšoval ji, když byla smutná, kryl ji před guvernantkami v případě, že něco provedla.

Hopkins, který byl vdovec a svého jediného syna Richarda ztratil v Súdánu za Mahdího povstání, takříkajíc adoptoval Victorii a jejího otce jako svou rodinu. K jeho četným zájmům patřila kriminalistika, stal se proto i sekretářem lorda Bredona, prohlížel místa činu a vyslýchal svědky. Victoriin otec mu mnohokrát nabídl, že ho bude oslovovat „pane Hopkinsi“, on to však pokaždé zdvořile, ale rozhodně odmítl. Takové oslovení ze strany nadřízeného bylo podle něho neslučitelné s postavením komorníka.

Hopkins se vrátil do jídelny s podnosem. Victoria přihlížela, jak rychle a přesně pokládá na stůl různé porcelánové talíře, stříbrný příbor, křišťálové sklenky a naškrobený, umně složený plátěný ubrousek a nabírá si také polévku.

„Co si myslíte o personálu Kincraighie Housu?“ zeptala se.

„Mrs. Evansová je velice hovorná, zdá se ale, že má srdce na pravém místě. Co se ostatních sloužících týká…“ Hopkins nabral lžíci masového vývaru a pokračoval: „Mám dojem, že jsou ochotní, postrádají ale uhlazené chování. Což není divu. Chybí tu koneckonců stálý dohled komorníka. A kuchařka… Ten bouillon chutná, nemohu to bohužel říct jinak, trochu mdle. Navíc jsem měl příležitost pozorovat, jak připravovala večeři. Řekl bych ale, že by se její kuchařské umění mohlo zlepšit.“

Vaření bylo vedle kriminalistiky Hopkinsovou velkou vášní. Pod pseudonymem Mrs. Ellinghamová publikoval loni knižního rádce pro domácnost, z něhož se stal bestseller. „Předpokládám, že se té kuchařky ujmete,“ dobírala si ho Victoria.

„Samozřejmě.“

„Viděla jsem ze svého pokoje park a moře a byla jsem úplně okouzlená,“ změnila Victoria téma. „Pokud vydrží hezké počasí, vydám se zítra s malířskými potřebami prozkoumat okolí.“

„Ano, zdejší krajina je skutečně působivá. Nepřepínejte se ale příliš, Miss Victorie.“

Bylo jí jasné, že Hopkins naráží na její těhotenství. „Je mi opravdu dobře,“ ujistila ho.

Ve vysokých oknech se zrcadlila osvětlená jídelna. Ve tmě za nimi se dalo moře jen tušit, v dálce bylo ale slyšet tlumené dunění příboje. Nemohla se dočkat, až vyrazí. A zanedlouho ji snad bude Jeremy při jejích výpravách doprovázet.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Victoria opírající se o vycházkovou hůl se zastavila. Kopec jí ve skutečnosti nepřipadal moc příkrý, přesto byla dost zadýchaná. Vyhlídka ji ale za její námahu odškodnila. O písečné pobřeží pod ní se tříštilo tmavomodré moře. Mírně zaoblené zátoky splývaly v dálce s oblohou. Hnědé horské pásmo Twelve Bens kontrastovalo se zelení luk a zářivě fialovou barvou chomáčků vřesu rostoucích mezi kameny u jejích nohou.

Posadila se na balvan a vyndala z koženého batohu malířské potřeby. Okolí ji uchvátilo natolik, že zpočátku vůbec nevěděla, s čím má začít. Zachytit rychlými tahy tužky linii pobřeží jí pomohlo dostat se do malování. Strohé tvary hor vyžadovaly uhel. Victoria zaujatě kreslila. Zanedlouho sáhla po skříňce s vodovými barvami a začala je míchat. Ultramarín, kobaltovou, azurovou a pruskou modř pro moře, zelené tóny od smaragdové po chromitou zeleň smíchané s trochou okru a umbry pro louky a keře. Na vřes potřebovala slézovou, fialovou a trochu bílé.

Když skončila a podívala se na náramkové hodinky, zjistila, že strávila na kopci skoro dvě hodiny. Uvědomila si najednou, jaký má hlad. Hopkins jí dal prozíravě s sebou kromě turistické mapy i termosku s čajem a několik sendvičů. Zatímco jedla sýrové a šunkové sendviče ‒ podle toho, jak báječně chutnaly, je připravil její komorník osobně ‒ a pila čaj, studovala mapu. Počasí bylo nádherné a cítila se tak dobře, že ještě neměla chuť se vrátit.

Přibližně ve vzdálenosti jedné míle se na útesu nad mořem nacházela zřícenina kostela. Určitě to je lákavý motiv. Cesta tam a zpět jí nepotrvá ani hodinu. Pak je to ještě další hodina do Kincraighie Housu. Slíbila Hopkinsovi, že bude do odpoledního čaje zpátky. Teď je krátce po dvanácté. To bez problémů zvládne.

Victoria se rychle zorientovala. V samé blízkosti čněl ze země starý kamenný kříž. Podle mapy se šlo ke zřícenině kolem něho. Strčila termosku do ruksaku. Posilněna a plna radostného očekávání vyrazila. Zanedlouho začala být krajina ještě divočejší. Cesta, teď už jen stezka, vedla kolem močálu. Chomáčky vřesu mezi skalisky vystřídala rozježená tráva. V rybnících a tůních lemovaných rákosím se zrcadlila obloha. Až na občasný výkřik ptáka a zvuk vlnobití tu bylo ticho. V dálce spatřila v močále klusat poníky, člověka ale žádného nepotkala.

Pobřeží bylo stále strmější. Po chvíli se za vysokým, bujně rostoucím křovím vynořil rozpadlý kostel. Tušila, že to byl kdysi živý plot, celá desetiletí ho ale nikdo nestříhal a neudržoval. Victoria houští obešla. Ke kostelu patřil hlouček domků, které nebyly na mapě vůbec zakreslené. Z většiny zbyly jen základy z šedých kamenů. Byl z nich vybudován i kostel. Věž a boční zeď se zřítily, střecha padla už dávno za oběť větru a počasí.

Victoria nahlédla do otvoru dveří. V trávě a sutinách bývalé kostelní lodi rostlo pár borovic. Zklamaně se otočila. Ne, tato ruina vůbec nebyla idylická a pohled na moře navíc zakrývaly křoviny. Chtěla bývalou osadu opustit, vtom ale spatřila vedle kostela několik podivných vyvýšenin zarostlých kopřivami a jiným plevelem. Zvědavě k nim zamířila.

Každý z kopečků ‒ měla dojem, že jich rozeznává pět ‒, byl nejméně deset metrů dlouhý. Co to může být? Obvykle se nacházel u starých kostelů hřbitov.

Hřbitov… Najednou jí to došlo. Jde o masové hroby. Rychle vykopané, protože jinak nebylo možné množství mrtvých zvládnout. Určitě tu jsou pohřbené oběti velkého hladomoru. Asi před šedesáti roky zuřila na Zeleném ostrově hniloba brambor a čtyři roky po sobě ničila úrodu. Brambory byly v Irsku nejdůležitější potravinou. Stovky tisíc lidí zemřely hladem. Zesláblá těla těch, kteří přežili, byla snadnou kořistí chorob. Anglická vláda zareagovala příliš pozdě a obilí ze země ještě odvezla, místo aby ho rozdělila trpícím. Celkově přišlo kvůli hladu o život přes milion lidí a byly vylidněné celé oblasti. Další milion Irů ve snaze uniknout bídě emigroval do USA.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chýše v močále.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.