KALIBR

Daniel Cole

IMITÁTOR

KALIBR

Přeložila Lenka Faltejsková

MIMIC

Text and illustrations copyright © Daniel Cole 2021

Illustrations by Alexandra Limon

Translation © Lenka Faltejsková, 2021

ISBN 978-80-242-7606-9

Den, kdy přišla Smrtka na návštěvu

Když se stařec vrátil domů, spatřil Smrtku, jak podřimuje v jeho křesle. Konečně si pro něj přišla. Jenže, pomyslel si starý muž, copak to není jen další nepřítel? Navíc nepřítel unavený a osamělý? A tak opatrně překročil roucho, které se rozlévalo po jeho podlaze jako řeka z téru, došel si pro nůž a pak se, pokradmu jako sama smrt, přikradl zpátky ke spícímu hostu. Opilý touhou věčně žít pozvedl ruce do výšky a prudce zabořil čepel hluboko do popelavých útrob. Smrtku to však jedině probudilo. Vztyčila se nad naříkajícím mužem, pomstychtivější a krutější než jindy. Nože, dosud zabodnutého do křesla, si nevšímala.

„Pokoušíš se mi vyhnout?“ zasmála se. „No prosím. Můžu ti slíbit, že nikdy nepocítíš mé milosrdenství. Jedině živí totiž můžou trpět tak, jako budeš ty.“

S tím se vyprovodila.

Čekala na ni spousta práce…

Po sedmi letech, téměř na den přesně, se Smrtka do jeho domku vrátila a našla starce podřimovat v křesle, se starým známým nožem v klíně.

Opatrně překročila krev, která se rozlévala po podlaze jako řeka z šarlatu, a uchopila muže za vrásčité ruce. Když pocítil ten studený stisk, zavrtěl se. Vzápětí spatřil čerstvě zacelené rány a oči se mu zalily slzami.

„Prosím!“ zvolal. „Copak už jsi mě nepřipravila o všechno? Nevytrpěl jsem už dost?“

Návštěvnice se k němu pobaveně sklonila a zašeptala mu do ucha:

„Ne, můj starý příteli… ještě ne.“ S tím se vyprovodila.

Pořád na ni čekala spousta práce…

Čtvrtek

2. února 1989

KAPITOLA 1

Kontrolky blinkrů hlasitě cvakaly, šipky se rozsvěcely a vzápětí je opět pohltila černota, jako by neviditelné publikum škrtalo zápalkami ve tmě. Když na něj mávla vytáhlá postava, detektiv seržant Benjamin Chambers zatočil a vjel do Hyde Parku. Muž přispěchal otevřít bránu. Světlomety ozářily jeho tmavě zelenou bundu s nápisem Správa parku, zatímco zápolil se zámkem. Holýma rukama uchopil namrzlý kov, otevřel a pokynul policistovi, aby jel za ním. A dal se do klusu.

Chambers potlačil zívnutí, zařadil a rozjel se po nepročištěné cestě pro údržbu. Vnímal změnu povrchu, mokrý beton pod pneumatikami vystřídala souvislá vrstva ledu.

„Nepřejeď ho… Hlavně ho nepřejeď,“ zabručel si pro sebe. Vůbec si nebyl jistý, jestli by se mu podařilo zabrzdit, kdyby jeho průvodce zastavil. Jak se do rozložitého londýnského parku nořili hloub, kola se začínala znovu chytat.

Vtom muž běžící před ním uklouzl a zmizel mu z očí. Ozvalo se znepokojivé zadunění. Brzdový pedál drnčel, dokud auto konečně nezastavilo.

Chambers se předklonil a úzkostně se zadíval k přednímu okraji kapoty…

V tu chvíli se však mezi světly objevila veselá tvář a jmenovka, která hrdě hlásala jméno svého majitele: Deano.

„Pardon!“ Zaměstnanec správy parku zamával a zvedl se na nohy.

„Vy se omlouváte mně?!“ Detektiv nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Už tam budeme, tamhle za těmi stromy!“ křikl Deano, který se nepoučil a pokračoval pouhé tři kroky před autem.

Policista se neochotně rozjel a snažil se udržovat bezpečný odstup. Konečně se dostali k hlídkovému vozu, ve kterém se schovávali dva strážníci před studeným větrem. Jakmile detektiv otevřel dveře, vnikl dovnitř poryv ledového vzduchu. Zaťal zuby, vystoupil a přitáhl si límec bundy ke krku. Údržbář si ho překvapeně prohlédl.

„Černýho detektiva jsem ještě neviděl,“ žasl. Chambers nehnul brvou.

„Všechno je jednou poprvý. I když bych řek, že jsem spíš hodně, hodně tmavě hnědej,“ opáčil ironicky a rozhlédl se, kde je to mrtvé tělo, k němuž ho zavolali.

Deano se zachechtal: „To máte recht! Proto jste asi taky detektiv.“

„Asi,“ souhlasil. Teď už se mračil, protože viděl jen cestičku stop kolem kamenného podstavce nějaké sochy. „Vždycky jde hlavně o detaily… Například teď mě zajímá, kde je ta mrtvola, kvůli který jsem tady.“

V tu chvíli se ozvalo bouchnutí dveří – jeden ze strážníků konečně sebral odvahu a vylezl ven. Špinavě blond vlasy měl uhlazené dozadu a byl minimálně o deset let mladší než Chambers. Odhadoval ho nanejvýš na jednadvacet. Mladík strčil do kapsy zbytek čokoládové tyčinky a šel vyšetřovateli podat ruku.

„Detektiv seržant Chambers?“ zeptal se typickým přízvukem jižního Londýna. „Adam Winter. A tamhleto…,“ ukázal na svou parťačku, ztepilou vikinskou ženu, která ho neochotně následovala ven, „je Reillyová.“ Policistka mu stroze pokývla, vzápětí se rozhodla, že nemá chuť umrznout, a vrátila se do auta. „My dva už jsme na sebe narazili,“ dodal Winter. „Při vyšetřování toho týpka.“

Přikývl: „S tou…“

„… věcí.“

„A s…“

„… s tou další věcí.“

„Pamatuju si to.“

Oduševnělý rozhovor přerušil prudký poryv větru mezi stromy.

Oběma chvilku trvalo, než se vzpamatovali.

„Kristepane,“ otřásl se Winter.

„Hlásili mi, že jste tu pod nějakou sochou našli mrtvolu,“ pronesl Chambers zkusmo, ačkoli už si byl jistý, že jen mrhá časem.

„Ten dispečink, to je něco jako hra na tichou poštu,“ zavtipkoval, aby bylo jasné, že to mladému konstáblovi nedává za vinu – měl dost nepřátel i bez toho.

„Přesně tak,“ potvrdil strážník a vedl ho kolem podstavce. V už tak notně podupané trávě přibývaly další šlépěje. „Totiž… To tělo není ani tak pod sochou, jako spíš… je ta socha.“

Chambers skepticky povytáhl obočí, pak zvedl oči k námrazou obalené postavě na kamenném piedestalu, která se tyčila nějaké tři metry nad nimi.

„Jako první si ho všimla nějaká běžkyně. Někdy kolem půl dvanáctý.“

Vyšetřovatel se podíval na hodinky.

„… dopoledne,“ upřesnil Winter. „Kolem půl dvanáctý dopoledne.“

Detektiv ničemu nerozuměl. Poodstoupil o pár kroků, aby získal lepší perspektivu. Mhouřil oči na to, co ještě stále poměrně s jistotou považoval za umělecké dílo pokryté jinovatkou. Šlo o nahého muže, který seděl na hrubém kamenném kvádru a podpíral si pravou rukou bradu, jako by nad něčím usilovně přemítal. Nechráněná místa na povrchu mu pokrývaly částečky námrazy naváté větrem, připomínalo to srst. Plošky v závětří měly nelidsky namodralou barvu.

Chambers se pořád tvářil pochybovačně, ale Winter pokračoval:

„Prej tyhle sochy míjela už stokrát a nikdy si je pořádně neprohlídla, tentokrát ale měla pocit, že je něco jinak. Vrtalo jí to hlavou celej den, tak se sem nakonec večer vrátila a zjistila, že něco se vážně změnilo: předtím tu totiž nebyla žádná zmrzlá mrtvola.“

„Čili tady je to tělo celej den?“ žasl Chambers. Popošel na místo, odkud bylo líp vidět. „A nikdo si ho nevšimnul?“

„Ty by sis všimnul?“

„Ne. Vlastně ho tam nevidím ještě ani teď,“ připustil a zadíval se nahoru.

„Mám dojem,“ ozvala se Winterova impozantní kolegyně, jejíž jméno už stačil zapomenout, „že to můžeme označit jako miliontý sedmý bizarní způsob sebevraždy. V parcích žádná novinka. Ale já samozřejmě vůbec ničemu nerozumím, o tom musíte rozhodnout vy, ve své nekonečné moudrosti.“

Popichovala ho, ale na to, aby se nechal vyprovokovat, byl detektiv moc promrzlý a utahaný.

„Omlouvám se za ni,“ poznamenal strážník a zavrtěl na svou kolegyni hlavou. „Jakmile ji člověk pozná blíž, je báječná, viď, Kim?“ prohlásil, za což byl odměněn vztyčeným prostředníkem.

„Byli jste tam nahoře?“ zeptal se detektiv.

„Nechtěli jsme kontaminovat místo činu.“ Winter se usmál a vytáhl trumfovou kartu: „Navíc jsme si říkali, že nám stejně nikam neuteče.“

Chambers si povzdechl a vypustil tak do vzduchu obláček páry.

„Stejně nic nezmůžeme bez žebř-“

„Je zabudovaný do toho podstavce,“ vložil se mu dychtivě do řeči Deano, který je celou dobu odposlouchával. „Tam vzadu.“

Konstábl se ani nesnažil zamaskovat pobavený úšklebek. Zato vyšetřovatel neměl daleko k pláči.

„Paráda.“

Během výstupu po patnácti příčlích, který se zdál výrazně delší, nabíral ledový vítr s každým zdolaným centimetrem na síle. Chambers se konečně vyškrábal na plochý vrchol podstavce. Mezi zuby svíral kapesní baterku.

Postava teď k němu byla otočená rozložitými zády a působila stejně neživě a dokonale jako při pohledu ze země. Opatrně se k ní přiblížil po namrzlém povrchu. Vytáhl si baterku z pusy a posvítil na ten lesklý povrch. Ještě pořád si nebyl úplně jistý, na co se přesně dívá… dokud neuviděl kůži v záhybu v lokti: zvrásněnou a modrou – ale nepochybně kůži. A ačkoli to částečně čekal, zaskočilo ho to tak, že mu svítilna vypadla z ruky. Kutálela se ke kraji podstavce a otáčela se při tom jako padající hvězda.

„Doprdele,“ ulevil si šeptem trochu zahanbeně.

„Všechno v pořádku?“ křikl zdola Winter.

„Jo!“ zavolal a opatrně se zvedl na kolena, aby si tu zmrzlou tvář prohlédl aspoň ve světle měsíce.

Byla pohledná – po způsobu filmových hvězd. Dokonalost sama. Možná byl herec, napadlo ho. Koneckonců jedině někdo, kdo je zvyklý vyhledávat pozornost, by si mohl vylézt nahý na tenhle podstavec v parku, zaujmout dramatickou pózu a zůstat v ní, dokud nezmrzne.

Konečně vyšetřovatel získal trochu jistoty, sebral odvahu a napřímil se. Nahnul se blíž, prohlížel si ten hezký obličej a hledal v něm nějaké specifické rysy kvůli případné identifikaci. Jejich tváře od sebe dělilo jen pár centimetrů a pára z jeho dechu se odrážela od lesklé namrzlé kůže.

Začínal mít nepříjemný dojem, který však zatím nedokázal přesně pojmenovat. Že by to bylo těma očima? Ledově modré… Pronikavé… Upřené… Rozhodně nešlo o skelný pohled prázdné schránky, na jaký byl zvyklý.

Fascinovaně se do těch očí zadíval… a v tu chvíli ho ruka té podivné sochy popadla za bundu.

V leknutí se zapotácel. Vytrhl se ze sevření a pak už jen cítil, jak padá. Zajíkl se. Vzápětí dopadl na zem a ten náraz mu vyrazil dech.

„Detektive!“ vykřikl Winter a přiskočil k němu.

„Je…,“ sípal Chambers, oči obrácené k noční obloze. „Je…“

„Co? Nerozumím ti. Nehýbej se!“ Winter se otočil k parťačce.

„Zavolej sanitku!“ Raněný se pokusil zvednout. „Zůstaň ležet, prosím tě!“

„Je… je ještě… živej!“ vyrazil ze sebe. Klesl zpátky do trávy a pokoušel se dýchat, zatímco zděšené tváře nad ním se daly do pohybu.

Celou tu dobu tam jen ležel a nemohl nic než zírat na zářící hvězdy a na tu tragickou, a přesto neuvěřitelně krásnou postavu nad sebou.

* * *

Winter přehodil nehybnému muži přes ramena svou bundu v aktu čiré laskavosti, podobně zbytečném, jako kdybyste proti tsunami mrštili houbičku na nádobí. Pokusili se ho přemístit, ale zjistili, že většinu kloubů má ztuhlých a pevně zaseknutých. Nešťastná pozice na vysokém kvádru znemožňovala dostat ho dolů bez pomoci. A tak u něj konstábl zůstal tam nahoře a celou dobu vedl monolog složený ze samých uklidňujících a neupřímných slibů, zatímco Deano k nim mezi stromy naváděl procesí modrých světel. Chambers se vyškrábal na nohy právě včas, aby jim stačil uhnout z cesty. Hasiči použili dlouhý žebřík, zakryli zmrzlého muže dekami, a teprve pak ho zvedli z podstavce a přemístili na invalidní vozík. Póza toho nešťastníka se v podstatě nezměnila.

Jakmile ho i s vozíkem dostali dolů na zem, převzali kormidlo záchranáři a okamžitě ho dopravili dovnitř do sanitky.

„Doufám, žes neměl v úmyslu se příštího půl roku vyspat,“ utrousil Winter, když se postavil vedle vyšetřovatele a společně sledovali, jak se posádka sanitky činí. „Asi jsem to dneska fakt parádně podělal.“

Detektiv neodpověděl. Měl toho upovídaného strážníka docela rád, ale proti jeho přesnému vyhodnocení situace se nedalo nic namítnout.

„Protože jsme tu byli dobře o hodinu dřív než ty,“ pokračoval ztěžka mladík. „Měl jsem hned vylízt nahoru… že jo?“

Chambers se k němu otočil. Ten okamžik se přímo nabízel, chvíle, kdy může coby starší a zkušenější předat dál cennou perlu moudrosti, kterou v sobě bude ten mladý muž hýčkat do konce života. „… Jo.“

Strážníka to očividně trýznilo, ani tak ale nezavřel pusu: „Žádný známky zápasu?“

„Minimálně jsem na nic nenarazil.“

„Copak by někdo sám sobě udělal něco takovýho?“ Chystal se odpovědět, ale vtom se ze sanitky ozvalo:

„Elektrody!“

Přes louku se nesl monotónní signál, hasiči bezmocně přihlíželi.

„Můžeme!“

„Výboj!“

Tělo sebou sotva škublo, přestože jím probíhal elektrický proud.

„Bez pulzu!“

„Nabít!“

Zatímco ostatní sledovali, jak se odehrává nevyhnutelné, detektiv se k těm marným snahám o záchranu otočil zády a vrátil se k prázdnému podstavci.

„Tak co si o tom myslíš,“ ozval se za ním konstábl, „… detektive Chambersi?“

„Copak by někdo sám sobě udělal něco takovýho?“ opáčil zadumaně. Obcházel vyšlapanou cestičku kolem velkého kamenného piedestalu. „Je to strašně extrémní řešení. A zároveň jako by to bylo skoro až…,“ hledal správný výraz, zatímco člověk, o kterém se bavili, o dvacet metrů dál umíral, „… neosobní.“

„Neosobní?“ zopakoval Winter s jen mírným zděšením.

„Ta běžkyně to klidně mohla ohlásit před dvanácti hodinama,“ dedukoval detektiv a zadíval se mezi tmavé stromy, jako by se mezi nimi někdo ukrýval. „A všechno by se odvíjelo úplně jinak.“

„To je pravda.“

„A proč zrovna tady?“ pokračoval. „Sice byl na očích, ale taky tři metry nad zemí, navíc to tu z větší části zakrývají stromy. Takže kdyby se chtěl jenom slavně sprovodit ze světa, mohl třeba vyšplhat na Nelsonův sloup nebo to aspoň udělat někde na přístupnějším místě.“

„Neosobní,“ pronesl Winter jako uhranutý a fascinovaně vyšetřovatele sledoval.

„Neosobní,“ přikývl Chambers a konečně odtrhl pohled od okolních stromů.

Poté co i poslední pokusy o kardiopulmonální resuscitaci selhaly, si konstábl povzdechl: „No jo, nakonec holt stejně dostal to, co chtěl.“

„To si právě nemyslím,“ namítl detektiv a zaklekl, aby si pořádně prohlédl stopy v trávě.

Pátek

KAPITOLA 2

„Detektive?… Detektive?“ Chambers se prudce probral, popadl tu ženu za laboratorní plášť a vytřeštěně na ni zíral. „No tak, klid!“ zvolala doktorka Sykesová, vrchní patoložka New Scotland Yardu.

Když vstřebal okolní fádní prostředí, pustil lékařku a promnul si obličej. „Promiňte.“

„Nic se nestalo,“ usmála se. Od odchodu do penze ji dělil tak rok nebo dva a určitě neměla zapotřebí, aby ji hned po ránu někdo vzal pod krkem. „Dlouhá noc?“

„Dá se to tak říct,“ opáčil. Nikdy toho moc nenamluvil.

„Za jak dlouho končíte?“

Podíval se na hodinky. „Před dvěma hodinama.“

Povytáhla obočí. „Tak co kdybychom si došli někam pro kafe?“

Posádka sanitky oficiálně převzala zodpovědnost za pacienta a podle protokolu posléze přepravila rozmrzající tělo z parku do Nemocnice Panny Marie. Chambers strávil zbytek směny tím, že se snažil zajistit, aby ho převezli do forenzní laboratoře k ohledání. Poté co konečně uspěl, usnul na jedné z plastových židlí na chodbě, dokud ho neprobudila přesně ta, na kterou čekal.

„Už teď mám oproti rozpisu zpoždění,“ zdůraznila Sykesová mezi doušky kávy. „Londýn je poslední týden samá vražda.“

„Podívejte se na ten spis. Víc nechci.“

„Detektive, poslyšte –“

„Jenom se na to podívejte.“

Patoložka podrážděně rezignovala. Odložila šálek a uchopila fotokopii hlášení a příslušný formulář záchranné služby. Přelétla očima první stránku a zamračila se.

„Dost zvláštní, to tedy uznávám,“ prohlásila, když si všechno přečetla. „Předpokládáte cizí zavinění?“

„Mám takový tušení.“

„Nemůžu vás upřednostnit na základě tušení,“ upozornila ho, položila si papíry do klína a čekala, až to rozvede.

„Totiž…“ Chambers zaváhal. Ještě si úplně neutřídil myšlenky.

„Na místě byly spousty stop, ale žádný od bosých nohou. Strážníci to tam prohledávali celou noc, probrali i odpadkový koše kolem, ale jeho boty ani oblečení se nenašly.“

„Podle vaší zprávy tam byl minimálně dvanáct hodin. Čili dost dlouho na to, aby ty stopy někdo pošlapal nebo aby úplně zmizely v teplejší části dne. Bylo během včerejška nad nulou?“

„Kolem poledního nepatrně.“

Lékařka pokrčila rameny, jako by říkala: tak vidíte.

„Nedovedu si představit, že by se dostal tak daleko do londýnskýho parku nahatej, aniž by si ho někdo všimnul.“

„Už se staly i divnější věci,“ opáčila lékařka, jako by si svou úlohu ďáblova advokáta vysloveně užívala.

„No dobře, uznávám.“

„Nemohl to oblečení někde zahrabat?“

Chtěl nad tím mávnout rukou, usoudil ale, že je to vlastně docela trefná poznámka. Opřel se a opět si zničeně promnul obličej. Měl pocit, že tuhle bitvu prostě nemůže vyhrát.

„Tak dobře, dobře,“ uvolila se Sykesová. „Ráno se na něj podívám. Běžte už domů. Odpočiňte si. A kolem poledne mi zavolejte.“

Vyšetřovatel jí věnoval vyčerpaný úsměv. „Máte to u mě.“

Chamberse bláhově napadlo zastavit se cestou k východu u svého psacího stolu, kam se nedostal za celou uplynulou směnu. Vešel do kanceláře a zjistil, že někdo vydrancoval sbírku unavených vánočních kancelářských dekorací a postavil mu na židli metr a půl vysokého sněhuláka. Klávesnici měl pokrytou vatou. Když otevřel horní zásuvku, vyřinul se z ní falešný sníh. Všichni, kdo ho od příchodu do kanceláře vyčkávavě sledovali, vyprskli smíchy. Nasadil úsměv a přikyvoval jako chlap, co nepokazí žádnou legraci, přestože rozsah toho vtípku už překračoval přátelské hranice.

„Kryj se, dělej!“ sykl náhle detektiv inspektor Graham Lewis, kdysi laskavý vedoucí jeho zácviku, dnes jeden z mála přátel, kteří mu zůstali. „Shání tě šéf!“

Chambers se okamžitě skrčil za odrbaného sněhuláka. Lewis nasadil milý úsměv.

„Dobré ráno, šéfe.“

„Nebuďte tak servilní, Lewisi.“

„Dobře, pane… Dobrý, už je pryč.“

Jeho přítel vylezl a ukázal ke svému stolu: „Počítám, že už jsi to slyšel.“

Kolega přikývl. „Víš, jak to tu chodí, novinky se šíří rychle.“ Zaváhal. Vypadal jako někdo, kdo se za žádnou cenu nechce stát poslem špatných zpráv, ale nakonec to stejně vždycky vyjde na něj. Zkušenost mu velela zachránit kamaráda a pomoct mu předejít byrokratické vichřici, k níž se schylovalo. „Vylezl jsi nahoru prohlídnout to tělo, jakmile jsi usoudil, že je to bezpečný. Za žádnou cenu neříkej ‚myslel jsem, že je mrtvej‘ ani ‚vypadal mrtvě‘ ani nic podobnýho. Za tohle budou padat hlavy a Hamm bude chtít tu tvou. Koukej odsud zmizet, než –“

„Chambersi!“

„Doprdele,“ zašeptal Lewis.

„Ano, šéfe?“ zavolal detektiv přes místnost. Z tváří jeho kolegů čišela stejná dychtivost, jako když prve vstoupil do téhle podivné země za zrcadlem.

„Ke mně do kanceláře! Okamžitě!“

„Jakmile jsi to považoval za bezpečný,“ zdůraznil tiše kamarád.

Vrchní inspektor Hamm zastával řečenou pozici osmnáct měsíců, což byla doba natolik krátká, aby ho přátelé mezi zaměstnanci a dřívější kolegové ještě považovali za „jednoho z nás“. Vzhledem k bývalé loajalitě zatím nikdo nekritizoval jeho nepokryté nadržování některým zaměstnancům ani pochybná kritéria pro povyšování.

Měl ovšem aspoň tolik rozumu, že jakmile ho jmenovali do funkce, polevil v hlasitých projevech nelibosti a urážlivém chování vůči Chambersovi. Tím nevypočitatelnějšími se jeho útoky staly.

„Posaďte se.“ Podřízený uposlechl. „Takže… co to kurva bylo?“

„Je to všechno v hlášení, pane.“ Zašklebil se, vyznělo to zbytečně ironicky. „Dorazil jsem na místo činu, kde mi strážníci vysvětlili situaci. Jakmile jsem to považoval za bezpečné, vylezl jsem nahoru k oběti.“

„K oběti?“ zafuněl Hamm a přežvykoval u toho, což dělal, jak se zdálo, za všech okolností. „‚Žádné známky poranění‘ a jen tak si tam seděl. Z toho je snad jasný, že si to udělal sám, ne? To můžete stejně dobře tvrdit, že moje tlustý panděro je ‚oběť‘ KFC.“

„Tak tedy k ‚zesnulému‘,“ opravil se Chambers. „Zjistil jsem, že je naživu, a okamžitě zavolal záchranku.“

„Mhm.“ Vrchní inspektor poulil oči a pátral ve tváři svého podřízeného po jakékoli slabině.

„Se vší úctou, pane,“ uteklo Chambersovi opět, „už dvě a půl hodiny mám po směně. Jsem grogy.“ Umiňoval si, že s tou ironií musí vážně přestat.

Nadřízený ho dětinsky zpražil pohledem, načež přezíravě mávl rukou. „Tak si běžte.“

Vyšetřovatel se zvedl a natáhl se po klice.

„Ještě jedna věc,“ vychrlil Hamm, čímž mu zabránil v úniku.

„Co si myslíte o tom konstáblu Winterovi?“ Poklesl na duchu. Budou padat hlavy.

Přinutil se nasadit neutrální výraz a otočil se zpátky k šéfovi.

„O kom?“

„Adam Winter. Jmenoval jste ho v hlášení jako prvního policistu na místě činu,“ upřesnil vrchní inspektor a zvedl spis ze stolu.

„Aha. Jeden ze dvou prvních,“ podotkl. „Byla s ním parťačka.“

„Na tom nesejde, měl to na povel. Takže?“ Rychle zvážil své omezené možnosti.

„Nemehlo,“ odpověděl nedůtklivě. „Mám sto chutí podat na něj stížnost. Rádoby detektiv, co nedokáže upozadit svý ego ani na tak dlouho, aby se postaral o základní věci. Vřele vám ho za to doporučuju vyhodit.“

Hamm se po tak rozhořčené reakci zatvářil trochu zaskočeně.

„Nepovídejte.“

„Povídám… pane.“ Tentokrát to udělal záměrně.

„Dobře, seznámím radu s vašimi postřehy. Můžete jít.“

Chambers přikývl a zavřel za sebou. Upřímně doufal, že jeho zatracující názor na kolegu přiměje šéfa nenapáchat další škody.

V 10.35 vpadl do svého camdenského podkrovního bytu. Nešťastně nabyté, ale příhodně načasované dědictví mu pomohlo urvat svůj díl na trhu s předraženými londýnskými nemovitostmi. Vešel do kuchyně, v břiše mu kručelo hlady. Na lednici našel přilepený vzkaz:

Musela jsem jít.

Hezky se vyspi.

Pusu, E.

Usmál se, sundal lísteček a chtěl ho vyhodit do koše, pak se však zarazil. Připadal si iracionálně provinile, že ničí něco, co mu dala Eve. I když je to taková prkotina. Otevřel zásuvku a zastrčil vzkaz pod návody k obsluze mikrovlnky a záznamníku, kde ho snad manželka nenajde.

„Co je s tebou?“ napomenul sám sebe, poté co spořádal zbytky z lednice a zamířil do ložnice.

Sotva si sundal košili a vyčistil si zuby, začal zvonit telefon. Byl tak vyčerpaný, že ho zapomněl odpojit. Toužebně se zadíval na svou postel, načež se vrátil na chodbu a zvedl sluchátko.

„Ano?“

„Detektive? Tady Charlotte Sykesová… z práce.“

„Aha, dobrý den,“ pozdravil a přemítal, kde patoložka sehnala číslo k němu domů.

„Nerada vás ruším. Jestli se to nehodí, můžeme si promluvit později.“

„Ne, to je v pořádku.“ Zívl a protáhl se, opřel se volnou rukou nad hlavou o trám.

„Jenom jsem si říkala, že to budete chtít vědět co nejdřív – měl jste pravdu.“

„Pravdu?“

„To vaše tušení. Protože fyzicky prostě není možné, aby se tenhle chlap zabil sám… Někdo ho zavraždil.“

Chambers si promnul pálící oči. Byl nesmírně unavený. „Přijedu k vám, hned jak budu moct.“

KAPITOLA 3

V metru usnul a přejel. Celý nevrlý vystoupil na stanici Victoria a vydal se pěšky přes zmrzlé město, jímž se proháněl ledový vítr od řeky, ulicemi posypanými štěrkem v bludišti z vysokých šedivých budov. Když prošel v New Scotland Yardu bezpečnostní kontrolou, spatřil Lewise, jak se k němu žene s tázavým výrazem přes halu.

„Co tady zase děláš?“ ptal se nešťastně. „Vypadni! Shání tě šéf.“

„Už zase?“ postěžoval si Chambers.

„Jo, už zase. Běž domů.“

„Nemůžu. Ale dám si na něj bacha.“

Lewis jen zavrtěl hlavou a nechal přítele projít.

Chambers se plíživě a pokud možno nenápadně pustil do schodů, což bylo dost vyčerpávající. Jenomže se potřeboval vyhnout jak vrchnímu inspektorovi, tak i jeho hotové armádě práskačských podřízených. Když se ujistil, že je vzduch čistý, co nejrychleji zdolal chodbu na forenzním oddělení. Zaklepal na dveře až úplně na konci s pocitem, že je z nejhoršího venku. Ten mu vydržel, jen dokud neudělal krok přes práh.

„No nazdar.“

„Přesně tak, no nazdar,“ opáčil Hamm, který tu o něčem diskutoval s doktorkou Sykesovou. Otočil se k němu. „Jen co jste odešel, přišla mi žádost o schválení přesčasu. Dva kriminalističtí technici údajně dostali pokyn přepravit jistého nebožtíka přes celé město jenom pár minut předtím, než jim měla skončit směna. A to konkrétně kvůli vyšetřování, které není ani trochu naléhavé.“ Chambers otevřel ústa, šéf se ale nedal přerušit. „Na to jsem řekl, že se určitě mýlí, že nikdo z mých vyšetřovatelů by se tak pitomě a drze nezachoval. Navíc by nic podobného neudělal bez mého souhlasu. Viďte, Chambersi?“

„Já přece jejich jednotce práci neurčuju… pane,“ opáčil. Nevyspání mu výrazně zkracovalo zápalnou šňůru. „Mají svoje povinnosti, já jen chtěl, aby je plnili.“

V tu chvíli jim Hamm názorně předvedl, proč by v žádném případě neměl zastávat pozici vrchního inspektora – prudce do detektiva strčil. Nahnul se nepříjemně blízko, přestože byl dobře o patnáct centimetrů menší. „Chcete, abych vás na místě suspendoval?“

„… Ne, pane.“

„Hoši, hoši, hoši!“ okřikla je patoložka, autoritativní žena, která dovedla působit dost děsivě, když se jí zachtělo.

Hamm ucouvl, ale nepřestával podřízeného probodávat pohledem. „A pak zjistím, že naše vrchní patoložka pracuje na té vaší pitomé sebevraždě místo čtyř vražd, které jsme nasbírali jen za včerejšek!“

Chambers si klidně otřel sliny z tváře. „Pěti.“

„Co prosím?“

„Těch vražd bylo pět,“ konstatoval a ohlédl se na lékařku.

„Má pravdu,“ podpořila ho. „A vzhledem ke… stavu toho těla jsme museli postupovat rychle. Jakmile roztaje, přijdeme o většinu důkazů.“

Vrchní inspektor se dál tvářil běsně, lékařčino konstatování ho však přece jen trochu zchladilo. Otočil se k podřízenému.

„Ještě jednou něco uděláte za mými zády, hochu, a já vás, kurva, zlikviduju… jasný?“

„Ano, pane.“

S tím odpochodoval a nechal Chamberse a Sykesovou o samotě s tělem. Postavili se každý na jednu stranu kovového stolu. Ledovou glazuru na kůži mrtvého vystřídaly fialové skvrny, dva prsty na levé ruce mu zčernaly od kloubu až po špičku.

„Omrzliny,“ konstatovala Sykesová, když viděla, jak si je Chambers prohlíží. „Asi je vám jasné, že než jste se k němu dostal, utrpěl osudné podchlazení. Orgány mu fungovaly sotva dost na to, aby ho udržely při životě. Pak se do toho vložila záchranka, zahřáli ho moc rychle a organismus to nezvládl.“ Odfoukla si. „Ale asi by to dopadlo stejně tak jako tak. Něco vám musím ukázat. Pomozte mi ho přetočit.“

Nasadili si jednorázové rukavice a se značným úsilím to těžké tělo nadzvedli tak, aby mu bylo vidět na zátylek.

„Vidíte ten vpich?“ pronesla Sykesová, která už tělo přestala na své straně podpírat. Ukázala na červenou tečku vzadu na krku.

„Něco mu podali… Podle všeho nějakou dost nepříjemnou směs. Pokouším se rozluštit, o co šlo. A nakolik by se to všechno dalo připisovat nadužívání steroidů. Uznávám, že je to předpojatý odhad, vzhledem k těm jeho ohromným rozměrům ale i tak fundovaný.“

„Dává to smysl,“ přikývl.

„Rozhodně by však neměl mít v oběhu významnou hladinu pankuronia-bromidu.“

Vyšetřovatel se zatvářil nechápavě.

„Používá se při operacích, kdy musí pacient zůstat při vědomí, a zároveň se nesmí sebemíň pohnout. Nedokážu odhadnout, kolik toho dostal, dokud nebudeme mít přesný časový rámec a nevezmeme v úvahu extrémní teploty.“

„Rozhodně si to ale nemohl píchnout sám, ne?“ ujistil se detektiv.

„Na místě se nenašla žádná jehla ani ampule a nemyslím, že by byl schopný ovládat po aplikaci končetiny natolik, aby ty věci dokázal zahodit někam daleko. Ta oběť musela být téměř ve snovém stavu – při vědomí, bezmocná, přitom dokonale tvárná. Ve svalech mu zůstalo jen tolik napětí, aby držely přesně v té pozici, do jaké se ho vrah rozhodl naaranžovat.“

„Než odešel a nechal ho tam umrznout. To je fakt zvrhlost.“

„Tady člověk na hezké scénáře moc nenarazí,“ pokrčila žena rameny. „Už víte, kdo to je?“

„Zatím ne. Nejspíš ale nebude od věci poptat se v posilovnách a sportovních centrech.“ Vtom si Chambers něčeho všiml. Skrčil se, aby si mohl lépe prohlédnout pravý kotník oběti: odřenina, jiná než ostatní, které na té omrzlé kůži viděl.

„Lepidlo,“ předešla patoložka jeho otázku. „Podobné stopy má pod bradou, na levém předloktí, koleni a na obou stranách hýždí. Primitivní, ale…“ Větu nedopověděla. „Tak jaký je váš první dojem?“

„Pachatel byl muž… nejspíš. Dost silnej na to, aby dokázal odtáhnout stokilovýho chlapa. Vypadá to na něco osobního: zostudil ho, svlíknul donaha, vystavil na veřejným prostranství. I ta krutost, s jakou ho tam nechal trpět. Jde o úkladnou vraždu… předem naplánovanou… a přece vykonanou s velkou vášní.“

Sykesová souhlasně přikývla. „Asi můžeme jenom doufat, že ten někdo nemá další nepřátele.“ Když se k ní Chambers ztrápeně otočil, trochu rozpačitě se pousmála. „Jenom konstatuju.“

„Příští zastávka High Barnet, konečná stanice. Prosíme, vystupte.“

Chambers se nepřítomně rozhlédl nalevo a napravo v útrobách prázdného vagonu. „No kurva!“

Když konečně v Camden Townu vystoupil z podzemí, mrknul na hodinky a rozčarovaně zjistil, že mu zbývají pouze čtyři hodiny a deset minut, než ho budík vyžene zpátky do práce. Z hladu ho bolelo břicho, zamířil tedy rovnou ke KFC. Z nějakého důvodu měl přesně na tohle chuť už od chvíle, kdy ráno mluvil se šéfem.

Vyzbrojený výhodným kyblíkem si našel lavičku v parku, na níž poobědval, aby Eve doma neucítila ten typický odér. Jinak by totiž následovala další přednáška na téma jeho neustále se rozšiřujícího pasu. V polovině hostiny si uvědomil, že zírá přes zamrzlý rybník, zatímco jídlo chladne. Pořád zůstával v myšlenkách u své práce, tajících mrtvol a prázdných podstavců. Ohlédl se přes rameno na telefonní budku, zavrtěl hlavou a strčil do pusy pár hranolků, odhodlaný odolat…

„Nesnáším se,“ utrousil vzápětí, vrátil nedojedené stehýnko do kbelíku, došel k těsné červené budce a vmáčkl se dovnitř. Jednou rukou zvedl sluchátko a neohrabaně vytočil číslo na oddělení.

„Tady Chambers. Spojte mě s tím, kdo dneska dělá na tom mým ledovým muži,“ požádal a pauzu vyplnil dalšími hranolky. „Jasně. Jak jsme na tom s totožností oběti?… Hm. Dobře, drž se toho. Už jsme sehnali někoho z toho parku?… Fajn. Tak jim řekněte, ať začnou hledat znova a tentokrát ať se dívají po jehlách, ampulích, po zdravotních pomůckách… Jo, já vím. Klidně to sveď na mě. Musíme taky zjistit, kde se dá sehnat látka zvaná pankuronium-bromid… Ne, panku Vyhláskuju ti to.“

S telefonem v jedné ruce a kyblíkem z KFC v druhé se pokusil vytáhnout z kapsy zápisník, přičemž se mu zbytek kuřecích stehýnek nevyhnutelně vysypal na zem.

„Kurvafix!… To nebylo na tebe, upustil jsem snídani… nebo večeři? Sám už nevím. Je to P A N K U R O N I U M. Máš to?… Poslední věc, potřebuju, abys zjistil, kdo se v tom parku stará o sochy. Proč je ten podstavec prázdnej? Mají to dílo někde jinde? Nebo ho unesl vrah? Tohle musíme zjistit… To je prozatím všechno… Jo, v sedm. Jasně. Tak čau.“

Shýbl se, aby kontaminované kentucké kuře nabral zpátky do papírové nádoby. Neubránil se dalšímu pohledu na digitálky – tři hodiny a čtyřicet pět minut.

V 18.37 vystoupil Chambers z metra na stanici Embankment, což skutečně chtěl, a zbývající kousek k New Scotland Yardu došel pěšky. Protože tentokrát zvládl cestu podzemím úspěšně, byl se sebou poměrně spokojený, ovšem o nic odpočatější než v poledne. Nepraktická stránka spaní přes den zvítězila – opět zapomněl vytáhnout telefon ze zásuvky, v protějším domě se spustil požární poplach a přišli svědkové Jehovovi, kteří měli v tu chvíli k setkání s Jehovou blíž, než tušili. Vzdal to, nasypal navrch do odpadkového koše pár listů salátu a před odchodem napsal Eve vzkaz, který přilepil na lednici – tyhle načmárané shluky slov představovaly jediný způsob jejich komunikace, když na něj vyšla série nočních jako teď.

„Henry John Dolan,“ oznamovala mladá policistka s hodností detektiv konstábl, zatímco Chambers ze své židle sundával sněhuláka. „Naše oběť. Trenér v posilovně, záložní tanečník a menší celebrita. Určitě si ho vybavíte, hrál ‚svalovce číslo pět‘ v jednom díle seriálu Minder.“

„Jo aha, tenhle Henry John Dolan!“ opáčil ironicky.

„Zítra mám vyslechnout jeho přítelkyni. Žádné jehly ani ampule jsme zatím nenašli.“

„A co ty sochy?“ zeptal se jí a tiše zanadával, když vrchovatě zaplnil koš vatou ze zásuvky.

„Je to složité. Tahle zřejmě spadá pod Královské parky, ale i pod městskou správu, a ta tuhle práci přenechává soukromým firmám.“ Policistka mu podala papír. „Někdo tam bude až do jedenácti, kdybyste se chtěl zastavit.“

Podíval se na adresu a přikývl. „Možná to udělám.“

Zvenčí nevypadala firma Restaurátorské práce Sleepe & spol. jako místo adekvátní úschově uměleckých kusů nedozírné ceny – prostě jenom další anonymní rolovací vrata, zabudovaná do starých oblouků železničního mostu u hlavní ulice v Hackney. Chambers na ně zabušil, aby ho bylo slyšet i přes rádio, které vyřvávalo uvnitř. Zadíval se na nápadnou kameru nad vchodem, vzápětí si všiml, že jsou opodál dvě další. Hudba utichla.

„Kdo je tam?“ ozvalo se zevnitř.

„Detektiv seržant Benjamin Chambers z Metropolitní policie.“

„Máte služební průkaz?“

„Ano.“

„Ukažte mi ho, prosím vás, na kameru.“

Obrátil oči v sloup, vytáhl průkaz a podržel ho nad hlavou.

„Trochu blíž.“

Otráveně zabručel, vytáhl se na špičky a napřáhl ruku. Vzápětí se kovová vrata otevřela a jemu se naskytl pohled na podivného mužíčka uvnitř. Bylo mu určitě přes padesát a připomínal Kyklopa – jedno jeho oko totiž zvýrazňovalo zvětšovací sklo, připevněné ke kožené čelence. Měl mnišský sestřih, ruce a obličej skoro stejně špinavé jako mastnou zástěru, již měl na sobě.

„Nezlobte se, člověk není nikdy dost opatrný,“ vysvětloval a úzkostně se rozhlédl po ulici. Teprve pak mu pokynul, aby šel dál, a okamžitě za ním zavřel. „Tobias Sleepe,“ představil se a se zájmem si Chamberse měřil.

Ve spoře osvětleném prostoru stály čtyři velké sochy na dřevěných podstavcích a nad každou z nich bylo umístěné bodové světlo, jako by šlo o exponáty v galerii. V tak malém prostoru působila jejich rozložitost poněkud děsivě. Detektiv je pomalu obešel a všímal si při tom propracovaných detailů – důmyslných záhybů, které dodávaly bronzovému plášti zdání pohybu, důvěrně známých vrásek, vyrytých do tváří znavených životem. Těšil se, až se vrátí domů a poví Eve, že si taky jednou prohlédl nějaké to umění… nebo co to je.

„Pracujete tu sám?“ zeptal se a rozhlédl se po nářadí rozloženém na ponku. Všiml si mezi ním vybledlé lahvičky od nějakého léku na předpis, o čem svědčilo varování červeným písmem na etiketě. Uprostřed místnosti byla umístěná kladka a lano se pohupovalo v prostoru jako oprátka, která čeká na svou oběť.

„Posledních dvaatřicet let.“

„Asi to není lehká práce,“ prohodil vyšetřovatel konverzačně.

„Není to tak zlé, když máte to správné vybavení,“ opáčil mužík a nespouštěl ze svého zvídavého návštěvníka oči.

„To tu i bydlíte?“

„Sem tam tu přespím… a dál už o osobních záležitostech nechci mluvit, díky.“

Chambers se usmál a vrátil se k němu. „Pardon, vždycky jsem si přál dělat něco tvůrčího, proto jsem se vzdálil od důvodu téhle návštěvy. Která z těch soch je ta z Hyde Parku?“

Muž se k němu i ke čtyřem osvětleným skulpturám otočil zády a zamířil do tmavého kouta. Detektiv napjatě sledoval, jak Sleepe obchází pracovní stůl s nářadím. Vzápětí stáhl z dotyčného exponátu starou plachtu a odhalil sochu muže na koni, jemuž někdo zřejmě urazil pravou ruku. Jezdec i kůň měli poničené oči a zvířeti chyběla jedna noha. Ukázalo se, že je uložená v bedně vedle něj.

„Vandalismus,“ konstatoval Sleepe. „Je to zvláštní pocit, že za svou práci vděčím těm nejhorším lidským vlastnostem… Inu,“ zasmál se, „zrovna vám to nemusím povídat, viďte? Ale schválně, řekněte, máte to jako já? Považujete tu práci za své poslání… smysl života?“

Chambers to nekomentoval.

„Dejme tomu, že jednoho dne všechna ta vaše tvrdá práce přinese ovoce,“ pokračoval nerušeně Sleepe. „Svět se nějakým zázrakem promění v laskavé místo, v tu bájnou utopii, o které všichni sníme… Jaký smysl bude mít váš život pak, detektive? Co? Nezbývá nám než doufat, že kolektivní úpadek lidstva bude pokračovat na věky věků… ve prospěch nás obou.“

Oba chvíli mlčeli, pod dohledem nevidoucích soch. Policista si odkašlal. „Toho jezdce jste sundával sám?“

„Ano.“

„Kdy přesně?“

„V pondělí… ráno.“

„A co je vlastně zač?“

„Ta postava? Podle mě méně známé zpodobnění vévody z Wellingtonu.“

„Sundávají se sochy v parcích kvůli opravám běžně?“

„Skoro vůbec, jedině v nejnutnějších případech. Jenomže když si správa parku všimla, že jezdci chybí paže a tomu koni upadla noha, považovali to za nebezpečné. Musel jsem sochu okamžitě odstranit.“

„A našla se ta paže? Vidím jen nohu.“

„Nenašla, nenašel se ani meč.“ Detektiv se zatvářil nechápavě.

„Držel meč,“ vysvětlil Sleepe.

„A vyšetřuje se, co se s nimi stalo?“

„Pravděpodobně to prostě označí za vandalství, tak to chodí. Koneckonců nejde o život, viďte?“

Chambers se na mužíčka hodnou chvíli mračil – nelíbil se mu ten slabý úsměv v restaurátorově tváři. „Hlavně na tu sochu vůbec nesahejte. Pošlu sem co nejdřív kriminalistickou jednotku, aby z ní sejmuli otisky prstů.“

Tentokrát se Sleepe pátravě zadíval na vyšetřovatele. „Že by Metropolitní policie přestala brát vandalismus na lehkou váhu?“ Detektiv neuhnul pohledem a tvářil se zcela nečitelně. „V tomhle případě rozhodně. Už je to tak.“

Úterý

KAPITOLA 4

Zatím se ještě nestalo, že by se londýnský Tower k někomu nepozorovaně připlížil, přesto Chamberse poněkud zaskočilo, když ho zahlédl na straně řidiče. Teprve v tu chvíli mu došlo, že jede ve špatném pruhu. Projížděl městem duchem nepřítomný, zaobíral se totiž nejnovějším vyšetřováním. Rozčilené troubení řidičů, kterým zkřížil dráhu, se mu dařilo ignorovat.

Zjistil, že nařízení odstranit jezdeckou sochu bylo vydáno čtyři dny před tím, než k jejímu převozu skutečně došlo. Prázdný podstavec poté střežila žlutá páska, ovšem vítr ji záhy urval. Vzhledem k domněnce, že dílo poškodil samotný vrah, se také dalo poměrně jistě předpokládat, že se do parku pravidelně vracel a čekal, až bude budoucí místo činu konečně prázdné. Policisté vyslechli všechny místní bezdomovce, zaměstnance správy parku i každého pejskaře, na kterého narazili. Shromáždili nahrávky ze všech bezpečnostních kamer, jež zabíraly park – všechno bezúspěšně.

Nijak zvlášť nepokročili, ani pokud šlo o oběť – Henryho Johna Dolana. Naposledy ho viděli večer před vraždou při pravidelném tréninku v posilovně. Jak měl ve zvyku, cestou domů se zastavil v obchodě se zdravými potravinami, o čemž svědčila účtenka nalezená v odpadkovém koši u něj doma. Tím pádem zbývalo od chvíle, kdy opustil obchod a vrátil se domů, do okamžiku, kdy ho poprvé spatřila ta běžkyně, celých čtrnáct hodin.

Žádná z nemocnic, jež prozatím obvolali, nehlásila neobvyklý nedostatek v zásobách pankuronia-bromidu, který by se dal přisuzovat vloupání nebo obecně zpronevěře. A když rozšířili pátrání i na veterinární ordinace a zubní chirurgy, stal se z toho tak trochu nekonečný příběh. Mezitím se kriminalistickým technikům podařilo získat ze sochy zarážející množství otisků – přece jen byla umístěna v třímetrové výšce.

Navrch k už tak zdrcující pracovní náloži slízl Chambers další vraždu a vážné ublížení na zdraví. Jako by to nestačilo, našla Eve zásobu tučného sušeného hovězího, které mu vyrobila matka, rafinovaně ukrytou v máslence vzadu v lednici.

Celkově se posledních pár dnů moc nepovedlo, jediným světlejším místem bylo, že když viděl u Sleepea v dílně tu provizorní kladku, vydedukoval, že vrah nemusel být až takový silák, jak se původně domnívali. Když se k tomu připočetlo, že měl co do činění s dostatečně mazaným a nepříliš urostlým mužem, který už přesně takový mechanismus jednou sestrojil, vycházel mu z toho jasný podezřelý.

Vyšetřovatel dupnul na brzdu, právě projel křižovatku na červenou. Poté co se kolem prohnala zdánlivě nekonečná šňůra řidičů, kteří na něj zvedali prostředníky a vztekle troubili, usoudil, že nutně potřebuje kofein.

Zaparkoval a chystal se vystoupit, vtom však spustila vysílačka:

„Všem jednotkám, všem jednotkám! Máme někoho blízko Bethnal Green? Vypadá to, že tam našli mrtvolu.“

„Vypadá to?“ ozval se chraplavý hlas s glaswegianským přízvukem. Vzápětí se začal předvádět přede všemi, kdo byli zrovna na příjmu. „Vyřiď jim, že jestli je to růžový nebo hnědý, má to ruce a nohy a nezvedne se to na požádání, tak je to nejspíš vážně mrtvola.“

„Děkuju, detektive,“ opáčila dispečerka a snažila se nerozesmát.

„Volající nemluví anglicky.“

Z reproduktoru se ozval dlouhý povzdech. „Tak dobře. Dej to mně.“ Nastala odmlka. „Slyšelas mě? Můžeš tam poslat mě.“

„Omlouvám se,“ ozvala se znovu dívka, která okamžitě zvážněla. „Dodatečné informace: teď to vypadá, že těla jsou tam možná dvě.“ Chvíli mluvila s někým po telefonu a bylo ji slyšet jen velmi slabě a nezřetelně. Poté jim oznámila: „Ta paní říká něco o lepidle… asi že jsou ta těla přilepená k sobě?“

Chambers z držáku popadl vysílačku a ohlásil se dřív, než mohl kanál zablokovat někdo jiný: „Detektiv seržant Chambers.“ Nastartoval, zapnul sirénu a zařadil se zpátky do provozu. „Beru to. Jsem na cestě.“

„Fakt to vezmeš, Bene?“ ozval se z vysílačky onen Skot.

„Jasně. Čekám na adresu.“

V tu chvíli se ke konverzaci připojil čtvrtý hlas, což ho nijak zvlášť nepřekvapilo. „Tady konstábl Winter. Jedu tam jako posila.“

„Rozumím.“

Vyšetřovatel si povzdechl. Neměl ani trochu náladu na hádku, která nevyhnutelně nastane. Šlápl na plyn a hnal se na severní konec města.

„Pietà! Pietà!“ naříkala zoufale tmavovlasá žena, když zastavil před řadovými domky, podle nichž by se mohlo zdát, že chátrání je nakažlivé. Zahlédla ho, a jakmile vypnul motor, hnala se k němu. Tváře měla mokré od slz a v očích děs. Popadla ho za kabát: „Pietà!“

„Podívám se na to,“ slíbil a zamířil k otevřeným dveřím. Jenže ona ho nepouštěla. Musel ji ze sebe sundat.

„Ne. Ne. Ne. Pietà!“

„Napřed mě tam musíte pustit,“ prohlásil nesmlouvavě, předal ji do péče jejím dětem a vešel do inkriminovaného domku.

Okamžitě ucítil zápach – plné popelníky, pot, moč a odér rozkladu. Pokoj nalevo byl prázdný, pokračoval tedy po chodbě dál. Vtom se před ním objevil Winter.

„Seržante,“ pozdravil Chamberse stroze.

„Konstáble.“

„Jak už asi sám cítíš,“ spustil a evidentně bojoval s nevolností, „máme tu dvě mrtvá těla.“

„Víš to tentokrát jistě?“ usadil ho, ne protože by chtěl mladíka nějak zvlášť provokovat, ale protože se to zkrátka nabízelo.

Winter se nenechal rozhodit. „Vypadá to, že jsou tady už minimálně dva dny. A…“

„… A?“

„Jak říkali na dispečinku, jsou slepení k sobě.“ Přikryl si dlaní nos a ústa a pokynul detektivovi, aby šel za ním.

Vstoupili do tmavého obývacího pokoje. Dovnitř táhlo, studený průvan z otevřených francouzských dveří se jim ometal kolem nohou. Winterova parťačka se šla na chvíli nadýchat čerstvého vzduchu. Chambers se tomu bizarnímu obrysu v rohu zatím vyhýbal pohledem. Nejprve se zatvrdil…

… a teprve pak se k němu otočil.

Uprostřed odřené pohovky seděla žena, které mohlo být něco málo přes třicet, a hlavu měla zakrytou jakousi splývavou textilií, jež sahala až dolů na koberec. Na klíně jí ležel pubertální chlapec. Hlavu měl zvrácenou, pod tenkou kůží mu vystupovala žebra. Byl nahý, jen kolem beder měl pruh látky. Přestože je našli se zpožděním, o čemž jasně svědčil zápach, oba měli ještě pořád zdravou barvu pleti.

„A teď naprosto vážně, zkontrolovali jste, jestli jsou oba mrtví, že jo?“ ujistil se Chambers.

„Jasně,“ opáčil dotčeně Winter. „Bez pulzu. Nedýchají. Zorničky nereagujou.“

Vyšetřovatel spokojeně přikývl, pak si přetáhl svetr přes obličej a nadechl se. „Slepení k sobě?“

„Ta ženská má přilepenou ruku k jeho podpaží, klukovi přilepili ruku, nohy a hlavu… a jí ještě navíc temeno ke zdi.“

„Ježíši,“ ulevil si Chambers a nasadil si jednorázové rukavice. Překročil sukno, které se rozlévalo po podlaze, a prohlédl si chlapcův zátylek.

„Hledáš něco konkrétního?“ chtěl vědět mladší muž.

„Stopy.“

„A konkrétně?“

Chambers neodpověděl. Vpich tentokrát neobjevil. Jenže pak si všiml béžovohnědého poprašku, který mu ulpěl na rukavicích. Zamračil se. Pokusil se jemně pohnout ženinou hlavou, ale byla přilepená ke stěně příliš důkladně.

„Víte už, co jsou zač?“ zeptal se. Winterova neustále zachmuřená kolegyně se vrátila dovnitř a v ruce držela zápisník.

„Potkal jste venku tu sousedku, viďte?“ zeptala se ho. Přikývl.

„Někdo odsud se podle ní asi jmenuje Peter nebo Peeta. Nicméně tihle dva jsou Nicolette a Alphonse Cotillardovi. Matka se synem. Tenhle dům patří jim.“ Zaklapla notes, jako by případ právě vyřešila. „Dobrá zpráva je, že se ta ženská zblázní radostí, až se dozví, že ten její Peter je v pořádku.“

Chambers s Winterem jí věnovali skeptický pohled.

„Ve skříňce v koupelně jsem našla metadon,“ pokračovala nerušeně. „Jenom se koukněte, jak jsou vychrtlí. Člověk nepotřebuje zrovna geniální postřeh, aby mu to došlo… Prostě smažky,“ zakončila svůj výklad tónem, který naznačoval, že si o to koledovali.

Detektiv se poškrábal na hlavě a upřel na ni oči. „Ta obálka na chodbě, s razítkem Cambridgeská univerzita – přijat, zarámovaná medaile z britského šampionátu v kategorii do osmnácti let, co visí na stěně v jeho pokoji, a skutečnost, že pod tím svým zatraceným kopytem máte svorku do nosu, vyprávějí úplně jinej příběh: byl plavec. A podle všeho vynikající.“

Winter bojoval s úsměvem a sledoval, jak jeho tupá parťačka zvedá chodidlo, pod nímž se skutečně objevil kousek umělé hmoty, který zašlápla do koberce. Uraženě, zahanbeně, ohromeně i pobaveně zůstala na jedné noze a dívala se na vyšetřovatele, jako by právě vytáhl králíka z klobouku.

„Zavolejte sem kriminalistickou jednotku,“ instruoval je Chambers a všiml si světlejších plošek na kůži toho chlapce v místech, kde se ho dotkl. „Jdu pro foťák.“

Vyšel z domku a pustil se k brance.

„Detektive… Detektive!“

Ztěžka si povzdechl a otočil se k Winterovi. „Teď ne.“

„Pietà!… Pietà!“

„Kristepane,“ utrousil, když viděl, jak se k nim žene ona sousedka středního věku. „Vraťte se domů,“ řekl jí zbytečně. „Nemůžete se jí někdo ujmout, prosím vás?“ oslovil rozrůstající se publikum.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Imitátor.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.