VYBÍJENÁ

Copyright © Michal Viewegh, 2004

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4483-8

TOM

Je-li člověku dvacet, společné bydlení se dvěma vrstevníky může být docela fajn; v jednačtyřiceti to už není legrace.

Občas vás uprostřed noci probudí počínající kocovina a žízeň, takže vstanete a jdete se napít chlorované vody z kohoutku, protože je úplně zbytečné pokoušet se v lednici objevit vaše pivo nebo minerálku. Jste líní hledat potmě pantofle, takže na bosých chodidlech, jak jste chmurně předpokládali, cítíte ztvrdlé drobky chleba, paprikové chipsy, Skippyho ostříhané nehty, rozšlapané olivy v česnekovém nálevu a bůhvíco ještě. V příští chvíli uklouznete po rozházených prospektech Eurotelu. Skippy si třikrát ročně kupuje nový mobilní telefon, každý měsíc mění zvolený tarif a neustále počítá volné minuty, přestože víceméně nemá, komu by zavolal. Stejně jako já – volných minut máme oba na rozdávání. Z Jedničky i z Trojky je slyšet chrápání obou spolubydlících a z korkové nástěnky na zdi v předsíni vystupuje bílá čtvrtka s posledním marným pokusem o měsíční rozdělení úklidu. Tiše otevřete dveře do koupelny, po hmatu našátráte gumovou vagínu, kterou Skippy o jednom deštivém víkendu před dvěma lety nainstaloval na zeď místo vypínače, stisknete víčka k sobě a rozsvítíte. Potom oči pomalu otevřete: na neuvěřitelně špinavém umývadle leží tři holicí strojky. Zrcadlo nad ním je zacákané tolika druhy zubní pasty, že začíná připomínat nevydařenou abstraktní malbu. Pustíte vodu, necháváte ji odtéct a pozorujete svoje vrásky pod očima i na čele. Posloucháte, jak voda mizí ve výlevce: v tichu nočního bytu vám ten zvuk připadá jakoby významnější než ve dne. Jako by obsahoval nějaký zakódovaný vzkaz – vzkaz pro vás: Za moc to nestojí, co, kámo? A bude hůř.

Ani vás to moc nepřekvapí. Možná dokonce lehce přikývnete hlavou, zastavíte vodu a jdete si znovu lehnout. K sobě, do Dvojky.

EVA

Po rozvodu už zůstane sama.

Všichni jí tenkrát říkali, že v devětadvaceti a hlavně se svou vizáží (nenávidí to slovo) nebude mít nejmenší problém najít si chlapa, ale ona vlastně žádného nehledá. Občas sice nějaké to pozvání na kávu nebo do divadla přijme – jenže nikdy z toho nic není. Většinou jí to už od začátku připadá takové… usilovné. Ti muži se velice snaží, což je možná právě ta chyba. Usmívá se, pozoruje ty drahé kravaty a poslouchá jednu vtipnou historku za druhou (Jeff tvrdíval, že její absence smyslu pro humor hraničí s mentálním postižením), ale v duchu už se těší, jak se vrátí domů, napustí si vanu, dá si do ní mandarinkovou pěnu a bude poslouchat to nové cédéčko U 2. Dá se tohle pochopit? Většina jejích kamarádek (natožpak její matka) by řekla, že nedá.

Jenomže si nemůže pomoct. Její krása jako by ty muže předem oslabovala. Slovo krása používá se stejnou věcností, s jakou bohatí lidé mluví o penězích – chudákům to pochopitelně zní domýšlivě. Ale tak to není. Není domýšlivá a komplimenty ji spíše popuzují. Proč se ten člověk proboha tváří, jako že právě objevil Ameriku? Ano, je krásná, to ví – a dál? Není si jistá, jestli to dokáže vysvětlit. Mnozí z těch mužů, kteří se jí od rozvodu dvoří, dělají různá romantická gesta: dávají jí prsteny s diamantem, které jim s omluvou vrací; kupují letenky do Londýna, které pak nákladně stornují; skládají jí k nohám celé své životy (občas včetně dětí a manželky). Tváří se, že jsou připraveni spálit veškeré mosty – zřejmě se domnívají, že ji může získat jenom ten, kdo bude schopen největší oběti. Někdy si připadá jako volný luxusní byt: přednost nejvyšší nabídce.

Všechno je to tak předvídatelné. Ze začátku všichni překypují sebevědomím, jenže když vidí, že se na jejím zdrženlivém postoji nic nemění, bublina splaskne. Začnou se k ní chovat jako k nadřízené, začnou se jí bát. Pořád se ptají, jestli jí to jídlo chutná, jestli jí nic nechybí a co by pro ni mohli udělat. Udělají prý cokoliv. Snad by před ní padli i na kolena. Copak jí takoví muži mohou imponovat? Je to únavné. Směšné. Možná nejpřesněji to kdysi vyjádřil Skippy: Všichni jsme z tebe předposraní. Sama by to takhle neřekla (nikdy nemluví sprostě), ale něco na tom je. Copak se vážně nenajde někdo, kdo by z ní nebyl… předposraný?

Představovala by si to úplně jinak. Představuješ si to jako Hurvínek válku! křičel na ni jednou před rozvodem Jeff, celý bez sebe vzteky. Někdy mívá takový bláznivý sen: kdosi zazvoní a ona jde v županu otevřít. Za dveřmi stojí neznámý muž; pozdraví ji očima. Ona ustoupí, muž vejde a pomůže jí s balením: ona otvírá skříně, vyndává ramínka s šatstvem a on je skládá do kufrů. Za celou tu dobu nikdo z nich nepromluví. Její dcera Alice se na ni tázavě podívá, ale ona jí pohledem naznačí, že je všechno v pořádku. Muž zavře kufry, uchopí ten větší a vezme Alici za ruku. Ona nese druhý kufr. Beze spěchu sejdou k autu a muž je odveze do svého domu… Všechno se tak obtížně vysvětluje. Všechno je v komunikaci, říkával Jeff.

„Komunikuj se mnou! Mluv! Jak mám tvoje tajuplný ženský pocity respektovat, když se mi je ani nepokusíš popsat? Jak se v tobě má člověk doprdele vyznat?“

Alice jí vyčítá, že v poslední době tráví ráno v koupelně čím dál víc času. Asi má pravdu, neměří si to. Seznam různých kosmetických nedostatků, které je třeba každé ráno nějak ošetřit či alespoň zakrýt, roste teď po čtyřicítce tak rychle, až ji to začíná zneklidňovat. V osmnácti jí ranní toaleta netrvala ani pět minut: vyčistila si zuby, opláchla obličej studenou vodou, natřela se prvním krémem, který na umývadle našla, projela si vlasy kartáčem – a všichni jí pak celý den říkali, jak je krásná. Když v sobotu ráno sešla dolů do kuchyně ke společné snídani, na otcově tváři se pokaždé objevilo radostné překvapení, téměř úžas. Až jí to vůči mámě připadalo netaktní. Někdy dokonce odložil rozečtené noviny a pozoroval, jak se pokouší smontovat jednotlivé díly kuchyňského robota, aby si mohla ze tří žlutozelených kubánských pomerančů udělat čerstvý džus.

„Je vůbec možný, Alenko, že jsme v tom špinavym bungalovu na Makarský mohli počít něco takhle pěknýho?“ říká.

Vstane, jemně dceru odstrčí a sestaví odšťavňovač sám.

„Taky to nechápu,“ odpovídá Evina matka s úsměvem.

„Vůbec nebyl špinavej,“ pošeptá Evě. „To si táta vymejšlí…“

Připadá jí, jako by to bylo včera. Dneska stráví v koupelně celou hodinu a po příchodu do kuchyně jí Alice řekne, že si má nechat vybělit zuby a na váčky pod očima přikládat pytlík od zeleného čaje.

„A pokud ses opravdu rozhodla rezignovat na jakýkoli účes, měla bys nosit šátek!“

Někdy jí připadá, že se dcera začíná vyjadřovat jako Tom.

Večer bývá skoro vždycky doma. Chodila na jógu pro začátečníky, ale po půl roce toho nechala: ty polohy jí připadaly legrační, což musela před zapálenou cvičitelkou neustále skrývat. Paradoxně ji to definitivně přestalo bavit ve chvíli, kdy úspěšně zvládla první složitější cviky. Šlo jí to lépe než ostatním, cvičitelka ji chválila a dávala za příklad, ale Eva si v těch nepřirozených pozicích připadala trapně. Můžu se klidně stavět na hlavu, ale stejně zůstanu rozvedená, říkala si v duchu.

Ráda luští křížovky, plete a často se dívá na televizi, ať už si o tom každý myslí, co chce. Raději než hrané filmy má dokumentární a zejména cestopisné pořady. Cestománii si jen málokdy nechá ujít. Nikdy nebyla žádná velká turistka a cestování ji ve skutečnosti příliš neláká (Co mě vlastně v životě ještě láká? ptá se někdy sama sebe), ale čas od času si představuje, jak by vypadal její život, kdyby se narodila v nějaké úplně jiné zemi. Kdyby chodila třeba v Jemenu na dívčí gymnázium.

„V Jemenu?!“ Ty seš vážně cvok, mami,“ směje se jí Alice.

„Jak tě něco takovýho vůbec může napadnout?“ Eva neví. Je to její vina?

Z té televize má hlavu plnou nejrůznějších reklamních sloganů a popěvků. Samozřejmě si tyhle věci nechce pamatovat. Je to slovní balast, kterého se nedokáže zbavit. Minulý týden viděla v rohovém podloubí na náměstí I. P. Pavlova močit jakéhosi muže. Chlapi sobě, napadlo ji okamžitě. Odvrátila pohoršeně zrak na střechu nejbližšího domu. Bramac. Střecha na celý život. Někdy si říká, jestli nějak takhle nezačíná přechod?

Do práce jezdí metrem, neboť cesta autem by jí v ranní špičce trvala skoro dvakrát déle. Vagóny bývají přeplněné, což upřímně nesnáší. Pokud se jí výjimečně podaří najít volné místo, listuje si v novinách. Čte jen přílohy: Volný čas, Kulturu, Zdraví, Finance; v domácím i zahraničním zpravodajství obvykle jen přelétne titulky. Nikdy se nedokázala přinutit, aby se o politiku zajímala víc. Řídí se spíše instinktem: všímá si, jak se ten či onen politik tváří, jak mluví, jak se obléká.

„Ty nevolíš strany, ty nevolíš programy,“ obviní ji Jeff v předvečer voleb, „ty volíš obleky! Ty volíš kravaty!“

„Nejen,“ hájí se unaveně; ví, že je to předem prohraná bitva,

„taky dám na jejich oči, úsměv a tak dále…“

„Takže kdyby Grebeníček vypadal jako Richard Gere, budeš volit komunisty?“

Občas se na noviny nedokáže soustředit vůbec a místo toho nenápadně pozoruje spolucestující – hlavně ženy. Pod nohama cítí otřesy a vibrace mnohatunového podvozku. Jak to zvládáte vy? chtěla by se jich někdy zeptat. Nepřipadá vám život k neunesení těžký? Jak to, že jsme ještě tady? Jak to, že jsme stejně jako Irena neskončili dole v kolejišti?

TOM

Ve svých dvaašedesáti vypadá Vartecký stále ještě velmi dobře; do školy jezdí od jara do podzimu na kole, dvakrát týdně hraje volejbal a každý pátek chodí se svou o šestnáct let mladší manželkou do sauny. Některé kolegyně (ženy mají ve sboru více než osmdesátiprocentní převahu) mu všemožně nadbíhají, čemuž čelí jakýmsi zasmušilým, zdvořilým klidem. Na večírcích, jako je tento, připomíná velkého dobráckého psa, kterého týrají děti: všechno to hlazení, pusinkování a sedání na klín snáší s imponující trpělivostí, a teprve když projevy přízně dosáhnou samé hranice snesitelnosti, vstane, opatrně ze sebe přiopilé učitelky setřese a důstojně přejde do opačného koutu sborovny. Seženu mu volnou židli, přiťukneme si a nezávazně tlacháme. Kolem prochází kolegyně Mrázová: oběma rukama svírá papírový tácek, na němž zbyl jen mastný otisk dvou chlebíčků, kousek kližky z rostbífu a žlutý oblouček citrónové kůry. Nenápadně se k Varteckému nakloním.

„A mladé hostesky už přinášejí oceněným pedagogům státní vyznamenání,“ pošeptám mu.

Mrázová se otočí, zkontroluje nás pichlavýma očima, ale potom roztáhne ústa do úsměvu, který zřejmě považuje za rozverný; na zubní protéze má žloutek z vajíčka. Mrázová by se měla rozverných úsměvů definitivně vzdát, říkám si v duchu. Měla by je odložit do nějaké té zatuchlé krabice na skříň, kam v říjnu ukládá oblečení na léto.

„Skvělý večírek, že?“ prohodím společensky.

Před pětadvaceti lety jsme se neměli rádi, ale teď to oba snaživě maskujeme. Tenkrát nás měla na matematiku a deskriptivní geometrii. Jednou mě na konci roku zkoušela u tabule – s neskrývaným pohrdáním sledovala, jak se mořím s jakýmsi průmětem jehlanu.

„Myslela jsem, Tomáši, že máte fantazii – když jste ten básník…“ pravila jízlivě.

„Fantazii mám, chybí mi pouze prostorová představivost,“ odpověděl jsem. „To jsou dvě rozdílné věci, soudružko profesorko.“

Oněměla nad mou drzostí. Pamatuje se na to? Podobných rebelů měla stovky – jestlipak se tím ty slavné vzpoury trochu neumenšují? Inflace rebelů. Připomenu si komickou obřadnost, která vždycky doprovázela její manipulace s velkým dřevěným kružítkem, a neubráním se úsměvu.

„Vy spolu máte, pánové, nějaké tajemství?“ ptá se podezíravě.

Vartecký se na mě podívá.

„Vlastně ano,“ říká. „Milovali jsme kdysi tutéž dívku.“ Mrázová nesouhlasně vzdychne:

„Umíte se, vy chlapi, bavit taky o něčem jiném?“

Když na sebe zhruba o hodinu později s Varteckým znovu narazíme, ještě jednou se k jeho narážce vrátím – počkám samozřejmě na delší prodlevu v konverzaci, aby náhlá změna tématu nepůsobila tak násilně.

„Intimní otázka stran minulosti – povoluje se?“

Vartecký odjakživa mluví velmi úsporně, možná to je reakce na mnohomluvnost kolegyň – a já jsem v naší vzájemné komunikaci jeho zvyk postupně přejal. Bez váhání přikývne.

„Spal jsi s ní tenkrát na Slapech?“

Nepotřebuje se ptát na jméno, a ani nepředstírá, že by musel vzpomínat. Ocením to, ale zároveň mě to zneklidní: krásných dívek učil za ta léta desítky, ne-li stovky.

„Ne.“

Zdá se, že nelže, ale nejsem si jistý.

„A předtím, nebo později?“

„Ne.“

„Proč ne?“ říkám blazeovaně.

Z rozepnuté košile se mu derou husté, jen lehce prošedivělé chlupy – moje hruď je naopak téměř holá, a proto se v jeho přítomnosti obvykle stylizuji do role ironického intelektuála, pohrdajícího tak prvoplánovým znakem mužnosti.

„Když ona přišla na můj sad / vše právě odkvétalo. / Tak nevrle a tulácky v obzoru slunce spalo.“

Únik do poezie, napadne mě okamžitě.

„Tvé ženě je šestačtyřicet,“ namítnu. „Když sis ji bral, bylo jí jen o pár let víc než tenkrát Evě.“

„Jenže nebyla studentka. Se studentkama se to nerentuje.

Nad radostma převažujou problémy.“

Čekám, jenže jiného vysvětlení se mi už nedostane.

„Myslím, že bys o tom měl něco vědět,“ dodá pouze v narážce na Kláru.

Stále mu úplně nevěřím, ale nezlobím se na něho: nemá důvod mi lhát, takže pokud mi stran té více než dvacet let staré minulosti neříká pravdu, dělá to jen z ohleduplnosti. Ví, že pro mě minulost neskončila.

„A ty?“ zeptá se nečekaně.

„Bingo!“ zvolám. „Klíčová otázka. Jádro pudla.“

„Takže nespal.“

„Ne.“

Neřekne na to nic.

„Dvě písmena – a je v nich půl života,“ říkám já.

Víno v plastových láhvích nestojí za nic, ale i tak do sebe naráz obrátím celou sklenici. Potom nám oběma znovu naliji.

„A proč ne?“ zajímá se nevzrušeně.

Mně se při stejné otázce chvěl hlas. V tom je ten rozdíl, uvědomím si: Jeff a já jsme kolem Evy vzrušeně pobíhali, zatímco on klidně stál. Všemožně jsme kolem ní kroužili, pořád jsme jen mluvili, dokonce recitovali – on mlčel. Uhýbali jsme očima, on se bez rozpaků díval. Tušil jsem to už tenkrát: copak jí mohl imponovat někdo, koho její krása ochromovala? Potřebovala někoho, kdo byl schopen si tu krásu prostě vzít. Navenek jsme se s Jeffem Varteckému posmívali, že je starý (bože, odpusť nám!), ale ve skutečnosti jsme se ho báli. Dobře jsme cítili, že má něco, co my při nejlepší vůli mít nemůžeme.

„Copak já vím?“ zvolám. „Protože jsi tu byl ty. Protože si ji zamluvil Jeff. A tak dále.“

Vartecký si položí prst na ústa. Marta, má tehdejší tělocvikářka, se k nám pobaveně otočí.

„Ááá, takže opět téma Eva Šálková, co?“

Vartecký se tváří flegmaticky, já zaraženě mlčím jako přistižený kluk (vyučovat na téže škole, na které jste studovali, je svým způsobem zvrácené – skoro by se chtělo říct, že je v tom cosi incestního. Rozhodnutí vrátit se na svou alma mater coby pedagog jsem si dříve vysvětloval zdravým konzervatismem a sentimentem; dneska už vím, že největší roli tu hrála jistá sociální lenost: nechtělo se mi pracně objevovat jiný život než ten, který jsem tak důvěrně znal). Marta potřese nevěřícně hlavou.

„Šálková forever!“ zasměje se.

„Přesně tak, Marto,“ odpovím vážně. „Šálková forever.“

EVA

Autem jezdí, ale jen dvě známé, naučené trasy: každý pátek na nákup do Hypernovy a jednou za čtrnáct dní k rodičům do Vrchlabí – po odchodu do důchodu prodali pražský byt a koupili si zde malý domek. Jinak nejezdí nikam. Celé dny stojí její vínový renault na tomtéž místě (v zimě je to často jediné zasněžené auto v ulici a v létě, když jej nechá stát blíž k parku, bývá zase po týdnu pokryté jemným žlutým pylem, do kterého děti kreslí sprosté obrázky). Loni – sedm let po rozvodu – ho dostala od Jeffa k narozeninám.

„O co se to snažíš?“ řekla mu.

„Teď už jenom o to, abyste přežily.“

Je to prý nejbezpečnější vůz ve své třídě.

Trasu do Vrchlabí zná zpaměti, každou značku, každou zatáčku; když musí tak jako nyní přejet třeba jen do jiného pruhu, než kterým si zvykla jezdit, ihned se cítí nejistě.

„Mami?“ dobírá si ji Alice. „Co budeš dělat, až tu jednou bude třicetikilometrová objížďka?“

O tom samozřejmě také přemýšlela. Obezřetně pozoruje zadní kola fordu před nimi. O šedesát procent záběrových lamel více než ostatní pneumatiky, napadne ji a dostane na sebe vztek.

„Zastavím na krajnici, rozsvítím výstražná světla a zavolám odtahovou službu.“

Krátce na dceru mrkne: cosi v jejím úsměvu Evě téměř bolestně připomene Jeffa v době, kdy ho spatřila poprvé. Tehdy mu ještě nebylo šestnáct a byl o centimetr menší než ona. Potom ji ovšem rychle přerostl.

Když parkuje ve dvoře za domem, všimne si otce stojícího za záclonou okna – neodhrne ji, jako kdyby z nějakého důvodu onu chvíli, kdy vyjde ven a přivítá je, potřeboval ještě odložit. Jako by ty dvě tři minuty potřeboval na rozmyšlenou. Návrat jedináčka, který zklamal, pomyslí si Eva.

„Seš naše všechno. Naše pýcha. Nezapomínej na to.“ Takhle jí to máma vždycky říkala.

Ve čtyřiceti už se to o dcerách samozřejmě neříká. Ráda by věřila, že je pořád jejich všechno, nebo alespoň skoro všechno, jakkoli to od nich už léta neslyšela. Možná proto, že to skoro všechno na sebe z ničeho nic vzalo podobu stárnoucí rozvedené ženy s dítětem. Chápe, že je zklamala. Vychovali ji, jak nejlíp dokázali. Všechno jí obětovali. Doslova ji vypiplali. Jenom těch drahých opalovacích krémů a olejíčků, co na ni každý rok na Makarské vypatlali… A jak se jim odvděčila? Rozvedla se, a teď ještě ke všemu začíná stárnout. Promiň, tati, tvoje krásná holčička má křečové žíly… Nadechne se: vzduch je tu jako vždy čistší, ostřejší než v Praze. Hned za střechou garáže je vidět šedozelené úbočí Žalého. Otec vychází z domu: je v teplákách, což Evu zamrzí. Máma jde za ní; nese kouřící hrnec a staví ho na schody. Šedesát let žili v Praze na Vinohradech – a teď tohle, pomyslí si.

„Ahoj!“ zavolá snaživě.

Alice běží k babičce a objímá ji. Babička se usmívá, ale očima kontroluje hrnec.

„Dej mi klíčky, srovnám to,“ požádá Evu otec.

Nechápavě mu klíčky předá; teprve nyní si všimne, že auto stojí poněkud našikmo, a polovina pravé přední pneumatiky navíc spočívá na nízkém pískovcovém obrubníku, lemujícím záhon s jiřinami. Dušičkové kytky. Jaké kytky, taková nálada. Otec se ztěžka nasouká za volant, posune si sedačku dozadu, nastartuje a poslouchá motor; potom zařadí zpátečku a dvěma krátkými manévry auto srovná. Zůstává sedět uvnitř, stáhne okénko.

„Vážně dobrý auto,“ říká.

„Včera tu byl Jeff,“ informuje Evu matka. Nic na to neřekne.

„Potřebovala bys ještě pár kondičních jízd,“ poznamená otec, když vystoupí z vozu.

„Dobře. Díky za milé přivítání.“ Mávne rukou a vezme ji kolem ramen.

„Nazdar,“ usměje se konečně.

Dokud žila s Jeffem, řídil prakticky výlučně on; volant jí podobně jako mnoho jiných ženatých mužů byl ochoten svěřit jen tehdy, když pil. Řízení s namazaným Jeffem nenáviděla. Vzhledem ke své nezkušenosti potřebovala, aby ji navigoval a instruoval, ale on buďto její nervózní otázky (Kam teď? Rychle! Kdo má přednost? Já, nebo ten náklaďák?) s opileckou bezstarostností bagatelizoval, nebo na ni podrážděně zvyšoval hlas.

Po rozvodu se jednoho večera ve vaně rozhodne, že prolomí začarovaný kruh dvou známých tras: zajde do nejbližší autoškoly, objedná si pět, nebo raději deset kondičních jízd a naučí se jezdit i jinam než do Vrchlabí. Představuje si, že bude s Alicí o víkendech podnikat různé výlety.

„Jak dlouho máte řidičák?“ zní první otázka instruktora. Už sedí v autě.

„Dvacet let, ale až do rozvodu jezdil jenom manžel.“ Instruktor si ji prohlédne.

„Takže další rozvedená,“ zamumlá. „Nastartujte.“

Eva na jeho neomalenost nemůže příslušně zareagovat, neboť se plně soustředí na nezvyklé osazení přístrojů na palubní desce.

„Jedem, na co čekáte?“

Instruktorova popudlivost jí připomene cosi důvěrně známého. U nejbližšího semaforu mu pohlédne zpříma do zarudlé tváře – a v té chvíli jí to dojde.

„Vy jste pil,“ říká užasle.

Instruktor se zasměje takovým způsobem, že Eva už nemá nejmenších pochyb. Zapne výstražná světla, zatáhne ruční brzdu a rozepne si pás.

„Dál nejedu,“ oznámí mu. „Jste namol.“

„Namol teda určitě nejsem.“

„Jste.“

Vystoupí a odchází. Lidé ji pozorují. Auta za nimi začínají troubit.

„A vy jste stejně nudná, nezajímavá a studená jako všichni abstinenti!“ křičí za ní instruktor.

JEFF

Vlastně se v Evě nikdy nevyznal – to je jediná jistota, která mu po tom všem zbyla.

Kdykoli na to zkouší jít racionálně, ničeho se nedobere – tedy kromě pocitu, že bude-li v podobných úvahách ještě pár minut pokračovat, zešílí. Když člověk přemýšlí o ženách, měl by na veškerou racionalitu zapomenout, říká Tomovi. Tudy prostě cesta nevede. Může mu uvést desítky příkladů: Eva si stěžuje na bezzásadovost a populismus v české politice, a když se jí zeptá, proč tedy volila stranu, jejíž předseda je přímo exemplárním příkladem politické bezzásadovosti a populismu, odpoví mu, že má šmrnc, dobře se obléká a má hezké ruce. A tak dále a tak dále. Když o tom Jeff mluví, má pocit, že se zalkne.

„Hele, žijem v logicky strukturovanym světě: světadíly, státy, okresy a tak dále,“ vysvětluje Tomovi. „S tím korespondujou příslušný instituce. Ať už si o současný společnosti myslíš cokoliv, jedno jí upřít nemůžeš: její hierarchie je přehledná.“

„No řekněme.“

„Netvrdím pochopitelně, že všechny instituce fungujou ideálně, ale jejich struktura je přinejmenším transparentní: státní správa, kraje, místní úřady. Čirá logika. A teď si do tohodle systému dosaď rodinu, základní společenskou buňku,“ Jeff se hořce zasměje, „jejíž celá polovina není schopná udržet logiku ani při rozhovoru o filmu s Brucem Willisem… Nemyslíš, že je někde chyba?“

Tom se usmívá.

„Vzpomeň si na Kláru,“ říká Jeff. „Co je to manželství? Upřímně ji miluješ – a zároveň ji po každý její druhý větě upřímně toužíš zabít. Tohle je manželství. Proto před ní unikáš. Proto chodíš každý úterý večer na volejbal a ve čtvrtek na sálovej fotbálek. Proto jezdíš každý víkend na lyže. Proto si koupíš kolo, a kdykoli je to jen trochu možný, vyrážíš od ní pryč, co nejdál.“

„Myslel jsem, že jste jezdívali společně?“ Jeff zavrtí hlavou.

„Že jsem ji občas bral s sebou, na principu těch útěků nic nemění. Když za mnou mlčky šlapala, nebyla to vlastně ona – jestli mi rozumíš?“

Tom po nějaké době přikývne.

„V podstatě jde o to je umlčet,“ dodá vážně Jeff.

AUTOR

Je mu čtrnáct a půl roku; měří sto šedesát dva centimetrů. Rád nosí jednobarevné košile s rozhalenkou, do nichž si uvazuje hedvábný šátek. To hnědé semišové sáčko mu vlastnoručně ušila babička Věra, kožešnice. S výsledkem je očividně spokojená: když si autor sako poprvé oblékne, několikrát použije slovo nóbl.

„Nóbl kluk,“ usmívá se.

Autor tuší, že se mu spolužáci za jeho zády posmívají a že babiččino hodnocení je poněkud nadsazené, ale to slovo má pro něj jakési neurčité kouzlo. Co když má babička pravdu? Co když se ono noblesní částečně přenese i na jeho spolužačky? Pro jistotu sako a košile s hedvábným šátkem v rozhalence nosí po celý první ročník – samozřejmě s výjimkou státních svátků, kdy si tak jako ostatní spolužáci musí oblékat svazáckou košili a kravatu.

Později mu přítel rodičů věnuje zelenobílou bundu z pogumovaného papíru, již zdarma dostane na stánku firmy Grundig na brněnském veletrhu. Zapínání je na zip. Pokud autor nepočítá dámské džínsy značky Levi’s, které mu občas půjčuje matka (jiné kalhoty z pravé džínoviny až do maturitního ročníku nevlastní), jde o nejmodernější, nejzápadnější součást jeho chudého šatníku. Reklamní bundu nosí po celý druhý a třetí ročník. V posledních týdnech se rukávy na loktech už začínají trhat a působí špinavě, ale přesto se jejího nošení nevzdá.

Hned na počátku prvního ročníku se autor po vzoru dvou nejbližších kamarádů odmítne stravovat ve školní jídelně (koho napodobovali ti dva? napadne ho při psaní těchto řádek) a na obědy pak celé čtyři roky všichni docházejí do jednoho ze dvou tehdejších benešovských lahůdkářství. Čtyři roky pět dní v týdnu obědvá teplou sekanou nebo vlašský salát – obojí se dvěma houskami jako přílohou. Čas od času si dají lahůdkový párek, eventuálně takzvané ruské vejce. Pijí žlutou limonádu a kofolu. Nikdy nejedí ani nepijí nic jiného – a nevadí jim to. Ba co víc, pokud autora paměť neklame, chutná jim to. Za dobu svého středoškolského studia má k obědu odhadem čtyřistakrát sekačku, třistakrát vlašák a stokrát párek nebo to strašlivé vejce se zelenošedým žloutkem – a nestěžuje si. Z dnešního odstupu to nedokáže pochopit, dokonce při vzpomínce na ta kila mastné sekané a litry majonézy cítí jakousi opožděnou nevolnost, cosi jako metafyzické odříhnutí. Byl to opravdu on? On, který dnes v italských, mexických, čínských, thajských, indických či libanonských restauracích dlouhé minuty vcelku informovaně hovoří s číšníkem? On, který si jen opravdu nerad dává jinou než chlazenou rybu a jiné než domácí těstoviny? On, kterému krém Brulée bez karamelové krusty nebo tiramisu připravené bez mascarpone dokáže otrávit zbytek večera?

Řečeno jazykem zoologických encyklopedií: V mládí žere jednoduchou stravu, později se stává značně vybíravým.

Plyne z toho nějaké poučení? Autor si není jistý.

Ve třetím ročníku jej tělocvikář poněkud překvapivě nominuje do školního týmu, který se má zúčastnit jakéhosi basketbalového turnaje. Jako jediný v sestavě nehraje košíkovou závodně, ostatní kluci několikrát týdně trénují v městském oddíle; přijímají ho proto mezi sebe s jistou nedůvěrou, ale časem je přesvědčí, že si místo v sestavě zaslouží: jeho střelba není sice úplně přesná, ale na druhé straně slušně brání a občas dokáže získat i zdánlivě ztracené míče.

V závěrečném utkání turnaje dostávají v poslední minutě koš a prohrávají o jediný bod. O celkovém pořadí je sice už rozhodnuto (bez ohledu na výsledek zápasu skončí třetí ze šesti mužstev), nicméně dramatický závěr postaví diváky i obě lavičky na nohy. Jeden ze spoluhráčů je při rozehrávce atakován a v tísni posílá autorovi nepříliš vydařenou přihrávku, ale on míč na poslední chvíli zachytí. „Střílej!“ zakřičí na něho kdosi. „Musíš střílet!“ Autor zdařilou kličkou obejde nejbližšího protihráče a z výskoku střílí rozhodující koš – na který pak vzpomíná celý život.

Celý život vzpomíná na jediný koš v nedůležitém zápase bezvýznamného turnaje.

HUJEROVÁ

K věci: nejsem hezká. Ani trochu, vážně. Jsem spíše ošklivá, což bohužel není falešná skromnost, nýbrž realita. Ukažte moji fotku (třeba tu naprosto příšernou z občanky, ale klidně i tu o něco málo lepší z pasu, nebo třeba tu ze řidičáku, ono to vyjde nastejno) deseti náhodně vybraným lidem a dejte jim čtyři možnosti: krásná, celkem hezká, spíše ošklivá a ošklivá – a můžete se vsadit, že minimálně sedm z nich bez váhání zaškrtne céčko a že od každého puberťáka, i kdyby byl sebeuhrovitější, dostanu pochopitelně déčko.

Tak s tímhle žiju – pouze s tím rozdílem, že lidem na ulici neukazuju fotku, nýbrž rovnou svůj ksicht. I puberťákům.

Moje ošklivost je obtížně popsatelná: nemám hrb, zrůdně velký nos ani srostlé obočí. Netvoří ji nějaká podobně nápadná, a tudíž relativně snadno odstranitelná jednotlivost; moje ošklivost vzniká prostým součtem několika desítek drobných, na první pohled nijak výrazných fyzických nedostatků: obličej by mohl být oválnější, čelo vyšší, vlasy hustší, oči větší, uši menší, pohled poněkud pronikavější, zuby bělejší a rovnější, pleť čistší a zářivější, ústa lépe tvarovaná, rty plnější, boky a zadek naopak štíhlejší, nohy delší. A tak dále. Je toho tolik, že se s tím při nejlepší vůli nedá nic dělat. Jak to řekl kolega architekt jedné zákaznici, která koupila kdesi za Prahou prastarý rodinný domek: Těch oprav by bylo tolik, že optimální řešení je to zbourat a postavit novej… Tak přesně tohle je můj případ: lasery, liposukce ani plastiky nic neřeší. Moje optimální řešení se jmenuje demolice.

Jsem zkrátka Hujerová.

To je moje přezdívka už od základky. Nevzpomínám si bohužel, kdo s tím přišel ve třídě jako první – kdybych to věděla, srazila bych ho autem (pochopitelně žertuji). Mám pocit, že to byl Skippy, ale nechci se mýlit.

Každopádně se ta přezdívka ihned ujme. Zní dostatečně posměšně, takže dobře ilustruje mou tehdejší osobnost: věčně nasupené čelo, laciné brýle, pubertální knírek a nahrbená ramena. Hujerová je v jistém smyslu brilantní zkratka.

Větvičková – Hujerová. V těch dvou jménech je celé mé dětství. Větvičková, přezdívaná zcela neinvenčně Větev, někdy též Konár, je na tom ještě o stupínek hůř. Podle mého objektivního úsudku je ošklivá jako noc – tak špatně na tom opravdu nejsem. Jezdíme do školy stejnou tramvají. Představte si to: dvě ošklivé dívky osaměle stojící v mlhavém ránu na tramvajové zastávce. Já se ovšem nadřazeně usmívám: pevně věřím, že tak hnusná jako Větvičková být nemůžu. Větvičková v mých očích představuje skutečné estetické dno.

Jenomže po prázdninách přijde do osmé třídy jiná Větvičková: opálená, prsatá a překvapivě dobře ostříhaná (jak se závistivým bodnutím pocítím v první vteřině, kdy ji spatřím). Samozřejmě to ani tak není nic moc, ale jedno je jasné všem: oblíbená soutěž Miss třídní zrůda bude konečně trochu dramatická. Dokáže Větev obhájit vítězství – nebo jí ho sebere Hujerová? Nakonec ji s vypětím všech sil těsně porazím, avšak jedno pochopím na celý život: když v péči o svůj zevnějšek na chvilku polevím, můžu být rázem ta úplně nejošklivější. (Zkuste si mimochodem představit, jak s tímhle poznáním například relaxujete… Divíte se, že mi slovo relaxace vždycky přišlo poněkud k smíchu?)

Pro ošklivé holky jako já se jediným kritériem všech věcí dříve či později stane krása. Už ve třech letech si na pískovišti vybírám místo, odkud mám nejhezčí výhled. Nikdy si nehraju u popelnic – já tedy ne. Zmrzlinu si vybírám podle barvy – tak, aby mi aspoň trochu ladila s oblečením. Chápete? Brýlaté děvčátko v neforemných modrých manšestrákách si nekoupí pistáciovou zmrzlinu, i když na ni má chuť, neboť se bojí, že by se jí nehodila barevně… Zelená a modrá, pro blázna je dobrá. Dokážete si představit obavu nepůvabné dvanáctileté dívenky, že další nedostatek si už nemůže dovolit?

Na gymnáziu samozřejmě naoko vyznávám stejné životní hodnoty jako ostatní spolužáci, ale v hloubi duše dávno vím, že to jsou všechno kecy. Přátelství? Obětavost? Spravedlnost? Pravda? – Blbost! Jediné, na čem v životě ženy skutečně záleží, je krása. Pravda je totiž taková, že obětavým, kamarádským ani spravedlivým holkám nikdo milostná psaníčka nepíše.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vybíjená.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.