Přeložila Markéta Polochová

FACELESS

Copyright © 2018 Rob Ashman

Published by arrangement with Rights People, London

Translation © Markéta Polochová, 2021

ISBN 978-80-242-7462-1

Karen, která mi dodala odvahu napsat tuto knihu, přestože démoni v hlavě mi našeptávali, abych sázel na jistotu.

Prolog

Být šílenec z vás ještě nedělá zlého člověka. Zlého člověka z vás dělá to, že jste zlý. A pokud jste zlý, a navíc šílenec, stáváte se nebezpečným. To o mně měli napsat ve školním hodnocení, ale nic takového v něm samozřejmě nestálo. A následky onoho fatálního přehlédnutí se nyní projevují na všech frontách.

Zabíjel jsem pro radost, teď vraždím z povinnosti. To snad dokážete pochopit, ne? Vlastně ani nevím, kterou motivaci mám raději.

Ale ne, počkat… jistěže vím… nejlepší je zavraždit někoho, kdo má rodinu. Můžete potom zůstat poblíž a sledovat dopad svých činů.

Nemůžu za to.

A chci, abyste si to pro příštích pár týdnů zapamatovali: já za to nemůžu.

To vy.

[1]

Detektiv inspektorka Rosalind Krayová odklopila kryt ze schránky na dopisy na dveřích a do nosu ji naplno udeřil zápach smrti. Je to ten typ pachu, který vám uvízne v paměti ještě dlouho poté, co už ho necítíte. Ten typ pachu, kterého se do smrti nezbavíte.

Krayová uskočila zpátky mezi hlouček lidí na chodbě a kývla na mladého uniformovaného policistu. Muž si sundal čepici, nasadil hrubé služební rukavice a za rukojeti na obou stranách chytil asi patnáctikilovou ocelovou trubku. Zapřel se nohama a cvičně se rozmáchl. Beranidlo narazilo do plastové kliky a zámku na dveřích. Futra se nárazem prohnula, ale dveře sveřepě zůstávaly na místě. Až druhá rána je vyrazila z pantů, ony konečně povolily a rozlétly se.

Přitom narazily do hromady neotevřené pošty, navršené na podlaze v předsíni. Jakmile se dveře otevřely, Krayová i policista couvli a zacpali si nos i ústa. Krayová by se klidně vsadila, že když ucítí nasládlý puch rozkládajícího se masa, začne se její kolega dávit. Podívala se na vysokého mladíka vedle sebe. V obličeji byl znatelně bledý. To mi ještě scházelo – nadšenec těsně po škole, co zaneřádí místo činu svými zvratky.

Nasadila si modré rukavice, druhý pár vrazila jemu a z kapsy vytáhla parfémovaný kapesník. Pak vstoupila dovnitř. Když otevřela dveře dokořán, ty nejobjemnější obálky se shrnuly na hromadu a zůstaly ležet u zdi.

„Haló!“ zavolala. „Je někdo doma?“

Tmou se nesla ozvěna jejího hlasu. Zkusila cvaknout vypínačem – nic.

Rozsvítila baterku a po stěnách se rozeběhl kužel světla. Když vstoupila, boty s gumovými podrážkami zavrzaly na laminátové podlaze. Předsíň byla úzká a dlouhá, s dveřmi na konci. Čím dále postupovala, tím méně denního světla sem z chodby pronikalo. Na stěnách visely obrázky a fotografie – momentky z lepších časů.

Slyšela, že se policista za jejími zády trochu vzpamatoval a vešel do bytu za ní. Pod těžkými botami mu šustil papír a obálky, které zůstaly ležet na zemi. Navzdory navoněné látce vzduch dál čpěl čímsi hodně zkaženým. Odhadovala, že její kolega-nováček určitě zadržuje dech. Paráda! Nejdřív se málem poblil a teď pro změnu omdlí.

Dveře na konci chodby byly pootevřené a z pokoje za nimi vycházel tichý bzučivý zvuk. Kužel světla přeskakoval z dřevěného dýhování na ojíněná okna. Krayová otevřela dveře a šátrala po stěně, aby našla vypínač. Cvak – zase nic. V pokoji stála pohovka pro tři a před televizí železný konferenční stolek. Bylo tu čisto a uklizeno, závěsy byly zatažené. Krayová naznačila policistovi, aby se podíval na hrnky s podšálky postavené na stole. Na dně už se tvořila zelenohnědá plíseň. Bzučení zesílilo.

Nalevo byla kuchyň plná moderních přístrojů a ve dřezu ležela hromada neumytého nádobí, na kterém rostly další druhy plísní. Policista jí položil ruku na rameno a posvítil na zavřené dveře.

„Támhle, madam,“ řekl, nebo spíš zamumlal přes ruku, kterou si dál zacpával ústa i nos. Vzal za kliku a dveře se otevřely. Za nimi byla koupelna. Ale Krayová se nedívala. Stála s hlavou nakloněnou na stranu před zavřenými dveřmi v rohu a naslouchala. Bzučení vycházelo z druhé strany.

Stiskla kliku, zámek povolil. Jakmile se dveře otevřely, bzučení okamžitě zesílilo a do nosu ji navzdory parfémované tkanině udeřil štiplavý zápach. Uslyšela, že se policista začal znovu dávit.

Dveře drhnoucí po koberci skrývaly ložnici. Na dvojposteli ležela prošívaná deka a poházené polštáře značky Laura Ashley, závěsy byly i tady zatažené. Krayová se rozhlédla po pokoji a uvědomila si dvě věci: slyšela dávivý zvuk, když se policista rozběhl ke vchodovým dveřím, kde by našel aspoň trochu dýchatelného vzduchu, a cítila, jak jí na tvář a na krk doráží polétavý hmyz. V kuželu světla spatřila hejno much. Vzduch kolem ní jako by obživl a další a další mouchy se zvedaly a vzlétaly. Krayová se začala ohánět, aby kolem sebe utvořila aspoň trochu prostoru a mohla postupovat dál. Obešla nohu postele a našla zdroj toho bzučení. Na podlaze leželo ženské tělo. Žena byla nahá a pokrýval ji jen hemživý hmyz, kukly a bílí červi, kteří se pustili do nafouklé mrtvoly.

Krayovou ochromil těžký zápach tlejícího masa, mísící se s lacinou vůní parfémovaného kapesníku. Přitiskla si látku ještě těsněji na tvář. Tělo na sobě mělo žilkování jako mramor a pod sebou louže hnilobné tekutiny. Na Krayovou zaútočily další mouchy a nalétávaly jí do obličeje. Malé neodbytné mrchy.

Odtrhla oči od těla a rozhlédla se po pokoji. Židle u prostorného toaletního stolku ležela převrácená na boku a na podlaze kolem se válelo několik toaletních potřeb. Zbytek místnosti se zdál nedotčený. Nakonec byl ten příšerný zápach moc už i na ni. Vyběhla z ložnice a utíkala chodbou až k policistovi, bledému jako stěna.

„Promiňte, nemohl jsem…“ Krayová zvedla ruku, aby ho přerušila, a zhluboka dýchala.

„Do prdele. Na tohle si člověk nikdy nezvykne.“

Zašátrala rukou v kapse, vytáhla mobil a stiskla dvě tlačítka.

„Zdravím, to jsem já. Jsem na Dennison Heights v bytě číslo sedmnáct. Reagovali jsme na telefonát souseda. Stěžoval si, že z bytu vychází silný zápach.“

Kovový hlas na druhé straně přešel do monologu. Krayová odtáhla přístroj od ucha a neslyšně zaklela.

„Ano, to chápu, ale víte přece, že nám chybí lidi. Když ten soused volal, byla jsem zrovna s jedním policistou. Ano, já vím…“ Hlas na druhé straně ji přerušil. „Do hajzlu!“ Znovu dala přístroj dál od ucha, zase zaklela a otočila se na místě.

„Vím, že to není podle předpisů, ale ten policista byl sám, tak jsem šla s ním, abych mu kryla záda…“

Přednáška na druhé straně nebrala konce.

„Jasně, dobře, chápu. Poslyšte, proto nevolám. Potřebujeme tady vyšetřovatele a techniky. A kdybyste si našel chvilku, měl byste sem taky přijet.“

Hlas zaprotestoval.

„Se vší úctou, pane, máte dvě možnosti: buďto sem přijedete rovnou, nebo se o případu dočtete ve zprávě a stejně se do věci budete muset vložit. Tak kterou si vyberete?“

Přestože stál ten mladý policista asi dva a půl metru od Krayové, nadávání, které se z telefonu linulo, doléhalo až k němu.

Tentokrát bylo na Krayové, aby toho druhého nenechala domluvit.

„V tom bytě je mrtvá žena. Odhadem tu leží tak osm až deset dní. Tělo se rozkládá a v místnosti jsou stopy zápasu.“

Hlas na druhé straně se trochu uklidnil.

„Leží na podlaze v ložnici kousek od převrácené židle a několika věcí, které někdo shodil na zem z toaletního stolku.“

Ten druhý začal hovořit tiše a věcně. Zjevně Krayové nabízel alternativní vysvětlení toho, co se stalo.

„Souhlasím, tak to mohlo být. Je možné, že spadla, shodila židli a rozházela několik toaletních potřeb. Jistě, to se mohlo stát. Jenže nestalo.“

Obrátila oči v sloup.

„Ne, nevšimla jsem si žádných cákanců krve. A přesto není pochyb o tom, že se jedná o vraždu.“

Ten druhý jí dál dával kázání. Krayové došla trpělivost. Už měla těch šéfových keců tak akorát dost.

„Musíte sem přijet a uvidíte sám. Ujišťuju vás, že nepřeháním. Protože ať už jí to udělal kdokoli, ten člověk jí odřízl tvář.“

[2]

Roz Krayová seděla u svého stolu, hleděla před sebe, v dlaních svírala hrnek s kafem a přemýšlela nad poměrně nečekaným začátkem týdne. Bylo jí pětatřicet, měla tělo čtrnáctileté dívky a tvář ženy o deset let starší. Množství cigaret a alkoholu jí do obličeje nesmazatelně vrylo vrásky, které jí přidávaly roky navíc. Ale beztak neměla nikoho, pro koho by chtěla vypadat dobře, tak proč se namáhat?

Bylo pozdě a události předchozích tří hodin se jí v mysli přehrávaly jako nízkorozpočtový béčkový film. Uhladila si záhyby na kalhotovém kostýmu, který právě vyzvedla z čistírny, a v duchu se proklínala. Co ji to, krucinál, napadlo, zavolat šéfovi, aby se přijel osobně podívat na tělo? Věděla, co má dělat a jakými postupy se řídit – prokrista, na to snad zastává funkci detektiva inspektora dost dlouho. Jenomže posledních osm měsíců si vybralo svoji daň a ona měla pocit, že se zmítá zleva doprava, a ne a ne se ustálit.

Naštěstí se ten trouba neukázal, takže jí nezbývalo než zajistit místo činu sama. Nepochybovala, že tou chvilkovou slabostí si akorát vysloužila další kázání, kterého ji ten idiot, jenom o šarži výš než ona, rozhodně neušetří. Krayová často přemítala, jaké by to asi bylo, kdyby ji shazoval úmyslně. Protože od chvíle, kdy se vrátila do práce, se mu sakra úspěšně dařilo srážet jí sebevědomí, jenže on se tvářil, že to dělá právě proto, aby se zatvrdila a víc si věřila. Byla zpátky sotva měsíc a fakt je, že sebevědomím zatím zrovna nehýřila. A právě proto nepotřebovala, aby jí při každé příležitosti ještě podrazil nohy. Odhlásila se, vypnula počítač a začala si balit věci, aby konečně vypadla a vyrazila domů. Papírování může počkat do rána. Jenomže copak je to nějaká zábava, vysedávat sama doma před televizí a sledovat, jak víno v lahvi povážlivě ubývá?

Vtom jí zazvonil telefon.

O půl hodiny později už na sobě měla modrou ústenku, síťku na vlasy, návleky na boty a bílý ochranný oblek vyrobený pro někoho dvakrát většího než ona. Pitevna byla nová. S laskavým přispěním finanční injekce pro Fakultní nemocnici Victoria. Prostor byl jasně osvětlený a sterilní, se třemi stoly z nerezové oceli postavenými do řady přesně uprostřed místnosti. Každý měl na konci odtok. Ze stropu visely kovové váhy, ke všem stolům byly připojené hadičky a trysky, podél stěn se táhla kovová deska s několika dřezy. Páchlo to tu formaldehydem a tlejícím kuřecím masem.

Technik Krayové gestem naznačil, aby se posadila na dlouhou lavici, umístěnou u protější zdi. Působila jako prevence pro ty studenty medicíny, kterým se udělalo na omdlení. Zvedla ruku na znamení „ne, díky“.

Prohlížela si vpadlé ostatky ženy, kterou našli. Mrtvola ležela břichem vzhůru na prostředním stole. Místní už ji stačili omýt, odstranit z ní záplavu červů, a zašitá jizva ve tvaru ypsilonu, která se té ženě táhla na hrudníku a břiše, Krayové prozrazovala, že to nejhorší už také proběhlo.

„Něco takového jsem ještě neviděl.“ Vysoký muž s vyholenou hlavou a brýlemi s kovovými obroučkami se vynořil doslova odnikud. „Proto jsem vám volal. Mimochodem, jmenuju se Harry Aldridge.“ Ten člověk byl patolog každým coulem.

Krayová se vytrhla z myšlenek na tu ženu. „Promiňte, neslyšela jsem vás přicházet.“

„To nic. Napadlo mě, že byste se měla nejdřív podívat sama.“

Aldridge popošel až ke stolu.

„Ten, co to udělal, musel být pěkně zvrácenej parchant.“ I Krayová se přemístila blíž ke stolu a ukázala na hlavu bez tváře.

„Ano, kůži a tkáň odstranil ostrým nožem, snad dokonce skalpelem. Začal na čele a odřezával maso od kosti směrem dolů až k bradě.“ Aldridge při řeči předváděl, jak pachatel postupoval. Působilo to jako nepatřičná pantomima.

„Známe jméno?“ zeptala se Krayová.

„Oběť se jmenovala Madeline Eveová. Identifikovali jsme ji na základě zubních záznamů, údajů ze smlouvy o podnájmu a osobních věcí nalezených v bytě. Bylo jí šestadvacet, byla svobodná a pracovala pro jednu reklamní agenturu v Blackpoolu. Čas smrti se těžko odhaduje. Tělo bylo výrazně nadmuté a proces rozkladu už také započal. Soudě podle muších larev na těle a množství hmyzu v bytě si dovolím odhadnout, že byla mrtvá zhruba devět dní. Jako datum smrti jsem stanovil neděli prvního května, plus minus jeden den. Na těle nejsou patrné žádné známky po spoutání, na rukou ani na nohou nejsou vidět otlaky, nemá obranná zranění ani stopy po zápase.“

„A co sexuální napadení?“

„Ne.“

„Prosím, řekněte, že k tomuhle došlo až posmrtně.“ Krayová kývla směrem k hlavě.

„Patrně ano, ale s jistotou vám to neřeknu. Řezy jsou hladké, což naznačuje, že když pracoval, nehýbala se.“

„Máte pro mě něco? Částečky kůže za nehty, nějaká vlákna na těle, cokoli?“

„Vůbec nic. Zatím ještě nejsem s ohledáním úplně hotový, ale prozatím vám nemám co nabídnout.“

„Já tomu nerozumím. Ať už to udělal kdokoli, odřízl jí obličej od kosti, ale na místě činu jsem nenašla žádnou krev.“

„Což mě přivádí k tomuhle…“ Aldridge přešel ke kovovému stolu u stěny, vrátil se se skleněnou dózou a podal ji Krayové.

„Co je to?“ zeptala se a zvedla nádobu tak, aby se mohla podívat proti světlu.

„To je krev.“

„Krev? Takovou jsem ještě nikdy neviděla.“

„Ani já ne. A přesto je to krev.“

V nádobě byla hustá, tmavě červená substance podobná želé. Krayová naklonila dózu na jednu stranu, pak na druhou a sledovala, jak se mazlavá hmota prohýbá a převaluje se tam a zase zpátky.

„Nechápu.“

„To jsme dva. Proto prozatím nedokážu stoprocentně určit příčinu smrti. Odhadoval bych to na masivní selhání orgánů způsobené sražením krve na hustotu ovesné kaše. A je tu ještě něco…“ Aldridge přešel zpátky k tělu a tužkovou svítilnou posvítil ženě na krk. „Ranka po vpichu jehlou do krční žíly. Okolní tkáň je zduřená a tvrdá.“

„Takže abych to pochopila správně: vrah ji zabil tím, že jí píchl do žíly látku, která jí krev proměnila v rosol?“ Krayová si ještě jednou prohlédla želatinovou substanci. „To naznačujete?“

„Přesně tak. V podstatě z ní udělal živoucí formičku na želé. Nebudu mít jistotu, dokud neprovedu další testy, ale soudě podle stavu orgánů a tkání – ať už to bylo cokoli, chovalo se to jako hemotoxin a zastavilo to přísun krve do orgánů. Srdce, ledviny i plíce jsou toho rosolu plné.“ Aldridge jí vzal z ruky skleněnou dózu.

„Hemo-co? Jak se k takové látce, krucinál, dostanete?“

„Je to hadí jed.“

[3]

Jmenuju se Jason. Matka mě tak pojmenovala už v době, kdy jsem byl sotva viditelná hrudka v jejím podbřišku. A já své jméno odjakživa nenáviděl ještě silněji, než jsem nenáviděl ji. Stojí v mém rodném listu, v pasu, na kreditních kartách i na pracovní legitimaci, ale já sám ho nikdy nepoužívám. Měl bych se jmenovat po všemocném Bohu, víte? Zejména od chvíle, kdy jsem začal rozhodovat o tom, kdo zemře a kdo bude žít.

Odjakživa jsem měl za to, že topení bude zábava, ale voda tady je příliš studená. Dokonce i v letních měsících, kdy na sebe zapřisáhlí milovníci slunce naplácají opalovací krém a vystaví ta svá bledá těla hřejivým paprskům, je voda příliš chladná.

Bydlím v místě, kde se městská šeď mísí s šedí moře. Kde se děti plahočí po promenádě s rodiči v závěsu a všichni hledají něco, cokoli, co by je učinilo šťastnými.

Jenomže to málokdy naleznou, dokonce i v létě.

Rád po ránu pozoruju běžce v předražených teniskách. Dívám se, jak uskakují před deštěm, vyhýbají se psím výkalům a snaží se obohatit svůj život páděním po mořském břehu. Je polovina června v prázdninovém letovisku na západním pobřeží Velké Británie a je tu liduprázdno.

Ne že bych se o to nepokoušel – myslím utopit se.

Vzpomínám si na své dvanácté narozeniny. Máma uspořádala barbecue na pláži. Připadalo jí to jako dobrý nápad, odkoukala to z televize. Drobný detail, že ten pořad popisoval životy lidí v Brisbane, zatímco my jsme svoje prachmizerné životy žili přišpendlení k Irskému moři, jí patrně nějak unikl. Celá oslava se nesla v duchu spáleného masa, husí kůže a rozfoukaného písku. A v následujících letech za ni matka draze zaplatila.

Hráli jsme hry v ostrém větru. Jedna z nich zahrnovala běh do moře a zase zpátky, abyste dostali cenu. A mě napadlo: Co kdybych se nezastavoval a utíkal pořád dál?

Cítil jsem, jak mi voda naráží do nohou, do břicha a do hrudi. Postupoval jsem do hloubky, vlny mi zalily tvář a přilepily mi vlasy k hlavě. Kdybych pokračoval, dostal bych se pod hladinu.

Dnes zemřu. Ta slova mi opakovaně zněla někde hluboko v mysli a poháněla mě kupředu. Síla vln mi znemožňovala zůstat stát. Jako by se mi svět pod nohama rozpohyboval. Zarýval jsem prsty do písku, abych udržel rovnováhu. Drsná, slaná chuť v ústech. A vtom přišla přílivová vlna a já se ocitl pod vodou. V hlavě mi rezonovalo jen duté ticho.

Ještě dnes, těsně před usnutím, cítím ten kousavý, šplouchající chlad, jako by to bylo včera. Vzpomínám si, že mě napadlo – Když uspěju, už nebude žádný zpěv „Hodně štěstí, zdraví“, žádné „Rozbal si dárky, Jasone“, žádné „Hezky poděkuj, Jasone“.

Jediné, co jsem slyšel, bylo dunění vln v uších. Vnímal jsem, jak ledová voda postupně zesiluje svůj stisk. Chlad se mi zařezával pod kůži.

Dnes zemřu. Jak nádherný dar k výjimečnému dni.

Jenomže voda byla až moc studená a máma udělala řezy s cukrovou polevou. A já je miloval. Otočil jsem se a razil si cestu zpátky na břeh. Bojoval jsem s vlnami, které mě táhly dál na otevřené moře. Popadal jsem dech. Konečně jsem se dostal zpátky na pláž, rozhlédl se kolem sebe a sledoval výrazy ve tvářích ostatních dětí, zabalených v osušce. Nikdo mě nepostrádal. Dnes nezemřu, přestože mám narozeniny. A navíc, pro kousek řezu s cukrovou polevou bych vraždil.

Což jsem o dva roky později také udělal.

[4]

Bylo půl osmé ráno a Krayová už se dostala do varu. Cesta do práce jí trvala akorát tak dlouho, aby se pořádně vytočila. To je ten problém, když čtete pracovní e-maily ještě v pyžamu u prvního ranního hrnku kafe.

Dopochodovala až ke kanceláři detektiva šéfinspektora Jacksona a rovnou vrazila dál.

„Dobré ráno,“ pozdravil Jackson, překvapený tak brzkou návštěvou.

„Dostala jsem váš e-mail,“ odvětila Krayová a ani se neobtěžovala s opětováním pozdravu.

„Který?“

„Ten, ve kterém mi oznamujete, že jste ten případ přidělil Colinu Brownlowovi.“

„A jo. Chtěl jsem o tom s tebou mluvit.“

„Tak na to je, sakra, trochu pozdě, ne?“

„Ale no tak, Roz. Pojďme si dát kafe.“

Jenomže ona trvala na svém. „Byl to můj případ. Je můj. Tak proč jste ho, probůh, dal jemu?“

Jackson zacouval zpátky za stůl.

„Poslechni, Roz, máš můj obrovský obdiv za to, jak rychle ses vrátila do sedla po…“ Jackson zaváhal. „Však víš.“ Rozhostilo se ticho, které trvalo snad celou věčnost, ale Krayová neměla v úmyslu ho prolomit. „Bůh je mi svědkem, že kdyby šlo o mě, do práce bych se určitě nevrátil. Všichni jsme na tvé straně, jen si potřebujeme být jistí, že…“ Muž znovu zaváhal.

„Na to mám!“ Tentokrát Krayová dořekla větu za něj. „O to přece jde, ne? Chcete mít jistotu, že na to mám?“ Pohrávala si s malým zlatým kroužkem na prstu a točila s ním dokola.

„Ne, Roz, o to tu nejde. Mám za úkol se o tebe starat a…“

„Nebo si možná potřebujete být jistý tím, že to neposeru všem ostatním. Nemám pravdu?“

„Ne, Roz, celé si to vykládáš špatně.“

„Tak to mi promiňte, šéfe, ale domnívám se, že to naopak chápu velice správně. Ten případ patří mně, a vy to sakra dobře víte. Brownlow toho má nad hlavu a dost válčí, aby zvládl ostatní případy, které musí dořešit. A vy mu k tomu všemu navrch přihodíte i vraždu. To přece nedává smysl. Takže vás žádám, abyste se nad tím ještě jednou zamyslel. Tenhle případ je jiný. Vždyť tý ženský odřízli obličej, pro Kristovy rány. Proto potřebujete někoho, kdo bude k dispozici dnem i nocí sedm dní v týdnu.“

„Na takové nasazení nemáme lidi.“

„Ale jistěže máte. Máte přece mě!“

„Detektiv inspektor Brownlow je zkušený vyšetřovatel, který…“

„Ale no tak, Williame. V márnici leží několik těl, která v sobě mají víc života než náš pan Svačinka.“ Tu přezdívku si Brownlow vysloužil, protože si do práce nosil pečlivě zabalené svačiny z domova. „Jenom čeká na povýšení a do té doby se snaží hlavně všechno neposrat. Ten případ chci. Je…“

„To stačí, Krayová.“ Jackson praštil dlaní do stolu. „Nestrpím, abys přede mnou takhle pomlouvala kolegy. Dost věcí jsem ti odpustil, ale laskavě netlač na pilu, jinak spolu nebudeme dobře vycházet – a to nechceš. Jak jsem řekl: hlavním vyšetřovatelem je Brownlow, a ty mu s případem pomůžeš. Drž se při zemi, dělej svoji práci dobře a čekej na příležitost. Vyjádřil jsem se jasně?“

Krayová se třásla po celém těle. A prsten se dál točil dokolečka dokola.

„Zajdu za detektivem Brownlowem a dohlédnu, aby se do toho okamžitě dal.“

„To nejde. Dorazí později. Je u doktora.“

Krayová dobře věděla, kdy secvaknout podpatky a odejít. Cestou ven se jí skoro zázrakem podařilo nenarazit do rámu dveří, což nebylo snadné, protože měla oči obrácené v sloup.

Sedla si ke stolu a snažila se uklidnit: pořád přerovnávala tužky, lepicí papírky a srovnávala podložku pod myš. Jenomže bez ohledu na to, jak je naaranžovala, pokaždé to bylo špatně.

Detektiva šéfinspektora Williama Jacksona si z profesního hlediska vůbec nevážila. Vlastně ho dost nesnášela. K Lancashirské policii přišel z Metropolitní, aby unikl příšernému rozvodu a jedovaté bývalé manželce. Pro kamarády byl Jacko, ale tady v Lancashiru mu tak nikdo neříkal.

Přestěhoval se do Blackpoolu, aby začal znovu, a skončilo to peklem. Cesta z Londýna do Blackpoolu je dlouhá bezmála čtyři sta kilometrů, ale z policejního hlediska by ta dvě místa mohla být klidně vzdálená čtyři sta světlených let. Jacksonovy metody a přístup štvaly každého, kdo s ním přišel do styku. Krayová přesně věděla, proč ten případ přidělil Brownlowovi: protože v ní viděl hrozbu. Zoufale toužil udělat si dobré jméno, což v jeho případě znamenalo, že jediný, kdo měl dovoleno zazářit, byl on sám. A protože Brownlow měl práce nad hlavu, Jackson se chopí každé novinky a hezky zatepla ji předestře náčelníkovi. Zvyk je železná košile.

Krayová se s ním setkala ještě předtím, než odešla mimo službu. A teď, když je zpátky, je jenom otázka času, kdy se jejich cesty znovu zkříží.

Hodila na sebe bundu, vyrazila ze stanice a hledala něco, co by ji trochu rozptýlilo. Potřebovala přestat myslet na to, jak Jacksona nakope do koulí a kam mu nacpe toho jeho ptáka. A ještě čerstvé místo činu by mohlo její myšlenky odvést jinam.

* * *

Uniformovaný policista jí zkontroloval odznak a otevřel dveře bytu číslo sedmnáct. Krayová si natáhla bílý oblek, nasadila modré návleky a vešla do chodby, kde jako by okamžitě znovu ucítila zápach rozkládajícího se masa. Přitiskla si ruku na tvář. Podvědomá reakce. Prsty nahmatala vypínač – cvak – nic. Otočila se zpátky k hlavním dveřím a pochopila, kde je zakopaný pes: hlavní pojistka byla vyhozená. Skříňka byla umístěná vysoko na zdi – pro ni až příliš vysoko –, ale policista, který měřil bezmála metr devadesát, tam snadno dosáhne.

V bytě se konečně svítilo.

Krayová vklouzla do ložnice a před očima se jí míhaly obrázky z včerejšího večera. Hnědá skvrna na koberci jasně prozrazovala, kde leželo tělo. Ať dělala, co dělala, nemohla se Krayová zbavit dojmu, že dál slyší bzučení.

Procházela po pokoji a rukou v rukavici se dotýkala různých předmětů. Měla neodbytný dojem, že tu něco nesedí. Ale co? Pohladila jemnou látku prošívané deky, roztáhla závěsy. Zírala na make-up a další potřeby na podlaze. Něco bylo špatně.

Ale co, krucinál?

Vrátila se zpátky na chodbu, znovu vešla do pokoje a celý proces zopakovala. Ještě jednou se postupně dotýkala všech věcí. Pokoušela se naladit na jejich vlnu, doufala, že k ní promluví a prozradí jí, co se stalo. Jenže to nebylo k ničemu. Začala si nadávat, že je mimo – štvalo ji, že na to nemůže přijít. Podívala se na hodinky. Bylo něco po desáté. Nejvyšší čas zaklepat na pár dveří a zjistit, jestli jim sousedé neřeknou něco víc o oběti. Vtom ji z myšlenek vytrhlo zvonění telefonu. Brownlow.

„Prosím?“

„Ahoj, Roz. Mohla bys zajet do Hounslow a Partners a sepsat výpovědi kolegů Madeline Eveové? Pak sestav seznam jejích známých a začni je shánět. Později odpoledne se sejdu s jejími rodiči. Už jsme je informovali. Souhlasili s identifikací těla.“

„Jdu na to.“ Vědomě se rozhodla co nejvíc zestručnit jejich rozhovor. Byla to prevence, aby Brownlowa neposlala někam.

V autě cestou do reklamní agentury si v duchu dál promítala ženin byt. Soustředila se na každičký detail – hrnky v obývacím pokoji, jediný kartáček v koupelně i věci položené na toaletním stolku. Něco jí na tom pořád nesedělo. Něco bylo jinak, než by mělo.

Půlhodinová cesta uběhla jako nic. Zanedlouho projížděla branou rozsáhlého komplexu kancelářských budov a mířila dozadu na parkoviště. Zastavila na místě s cedulí „pro návštěvy“.

Telefon v hands-free začal zvonit. A zase Brownlow.

„Hej, Roz, změna plánu. Mohla bys zajet na Dennison Heights do jejího bytu? Na pracoviště už jsem poslal někoho jiného. Napadlo mě, že bude lepší, když prozkoumáš místo činu. Znáš to, trochu víc se porozhlédnout, možná dát řeč se sousedy.“

Krayová by si přála, aby s Brownlowem napoprvé mluvila o něco déle, protože by ho teď mohla poslat do prdele.

Za pět minut půl dvanácté padla do postele. Měla za sebou dlouhý, vyčerpávající den. Brownlow na ni přehodil spoustu úkolů. Měla pocit, že nevyšetřuje, ale na základě dost mizerných a chaotických indicií hledá poklad. Jeho styl šéfování by se dal jednoduše popsat slovy „buzerace a kontrola“, ačkoli popravdě řečeno by bylo spíš na místě říct: buzerace spousta, ale po té pitomé kontrole ani památky. Navrch přičtěme naprostý nedostatek času, který by mohl případu věnovat, a dostaneme bolestně pomalý postup vyšetřování. Krayová tupě zírala na praskliny na stropě a v hlavě slyšela bzučení milionu much.

Domů dorazila před dvěma hodinami, takže měla čas zhlédnout nějakou pitomost v televizi a vypít lahev chardonnay. Mělo jí to pomoct rychleji usnout, jenomže jednotlivé výjevy dnešního dne jí tancovaly před očima a bylo nad slunce jasnější, že hned tak nezabere. Věděla, že by měla povečeřet, ale alkohol u ní potlačil chuť k jídlu. Už si ani nevzpomínala, kdy naposledy jedla třikrát denně.

Odkopla deku, šla do obýváku a rozsvítila lampu. Notebook ležel na nízkém konferenčním stolku. Šťouchla ukazováčkem do myši a obrazovka se rozzářila modrým světlem. Naťukala něco na klávesnici, natáhla se pro pero a vytáhla nový notes. Stránky na Wikipedii se otevíraly jedna za druhou a totéž platilo o lékařských záznamech, výsledcích vyhledávání a videích na YouTube. Ručně naškrábané poznámky zaplnily dvě stránky, a co nevidět i třetí.

Klikla na obrazovku a hltala všechny dostupné informace. Skláněla se nad notebookem, před očima se jí míhaly obrázky a dokumenty, sběr dat ji kompletně pohltil.

Nakonec se opřela o měkké polštáře a zahleděla se na fotografii přes celý monitor. „Mám tě,“ řekla do ticha.

Otočila hlavu, podívala se na staré hodiny na římse a protřela si oči. Bylo tři čtvrtě na tři. Naklonila se, na čtvrtou stranu notesu napsala kapitálkami dvě slova a dvakrát je podtrhla. Bylo načase jít do postele. Tři a čtvrt hodiny spánku přece musí stačit každému. Jenomže ona se místo toho stočila na gauči a usnula za zvuku bzučících much.

[5]

Budík mi zazvoní o půl čtvrté ráno. Už bych na to měl být zvyklý, říkáte si. Včerejší oblečení pověsím do skříně a obléknu si džíny a tričko. Je tak časně, že nikomu nebude záležet na tom, jak vypadám.

Nenávidím svůj dům. Ještě i po čtrnácti letech je cítit mojí matkou. V pokoji se drží zápach jejích bačkor, kuchyně páchne po pastýřském koláči, v ložnici se vás zmocní odér změkčovacího prostředku v kombinaci s navlhlým kobercem a vystýlkou šuplíků s vůní růžové vody. Jak se to stane?

Naleju si hrnek silné kávy a stojím na hlídce u arkýřového okna. Ulice je prázdná a tichá. Popelnice se tyčí jako strážní po straně vedle silnice a očekávají příjezd popelářského auta, které odveze smetí.

Jak může jedna domácnost vyprodukovat tolik odpadu?

Vezměte si třeba ty lidi z čísla devatenáct. Musejí mít nejčistší vlasy z celého Spojeného království, protože jednou jsem napočítal tři prázdné lahvičky od šamponu za týden. Jak je to možné? A ten pár v čísle padesát jedna, který sní tolik hotovek, že by oba měli vážit alespoň metrák. Kdo, probůh, dovede spořádat tolik musaky během jediného týdne? A ti dva noví kluci, kteří se přistěhovali a žijí v bungalovu, se nejspíš chtějí usouložit k smrti. Mají popelnici pokaždé tak napěchovanou kondomy a prázdnými obaly od lubrikantů, že jich tolik nenajdete ani ve skladu Ann Summersové.

Neustále myslím na sex. Pro mě je to ryze soukromá praktika, kterou si užíváte, zatímco něco umírá. Nic jiného se té vášni ani vzdáleně nepřiblíží.

Nikdy jsem nepochopil pubescenty, kteří vystřílejí náboje nad osahaným výtiskem nějakého lechtivého časopisu, ani adrenalin, který někomu přináší rychlovka po náhodném seznámení nad ránem v baru. Vyhlídka „pochodu hanby“ cestou domů po prohýřené noci i potutelný pohled, který křičí „kurva, jo“, mi byly na hony vzdálené.

Ať jsem tápavě hledal cestu léty, kdy se formovala moje sexualita, jen abych se utopil v moři bouřících hormonů, nebo jsem se snažil přežít své zoufalé dospívání a zaklepat na brány dospělosti, po žádném podobném dobrodružství jsem nikdy netoužil.

V oblasti sexu se považuju za zcela normálního, ale ne tak, jak o něm smýšlejí ostatní. Dejte mi matčiny šaty a něco bezmocného a já vám slibuju, že vše pokaždé dospěje ke zdárnému konci. Říkám si to zrovna dnes ráno, když stojím u okna a čekám na odvoz.

„Na nádraží, prosím,“ oznámím taxikáři.

Řidič přikývne. Ani netuším, proč mu to vůbec oznamuju. Vyzvedával mě víckrát, než jsem se já vkradl do cizích domů.

Po uspávajících sto minutách vstoupím do budovy ze skla a oceli na Salford Quays a k turniketu přiložím ošoupanou průkazku. Brána se s pípnutím otevře a já projdu. Muž ve službě, na sobě špatně padnoucí uniformu a boty z koženky, kývne mým směrem. U kotníků se mu krčí snad metr látky a přes rukávy mu nejsou vidět prsty, takže vypadá, jako by se v oblečení doslova ztrácel.

Nemá tušení, kdo jsem.

Většinu dní tady stojí on, a přesto bych přísahal, že když se na mě každé ráno dívá, v očích má výraz člověka, který mě vidí poprvé v životě. Vstoupím do výtahu a počkám, až mě dveře zase vypustí ven. Vejdu do činorodého ruchu na zaplněné chodbě. Voní to tu make-upem a sprejem na vlasy.

Mou prací je udělat z neatraktivních lidí o něco pohlednější bytosti. Objeví se tu v příšerných šatech, s příšernými vlasy a smrdutým ranním dechem a mým úkolem je postavit je před kameru v takovém stavu, aby nevyděsili celý národ. Někteří jsou milí, většina ne.

Nejhorší jsou muži. Jakmile se kamera rozběhne, nasadí americký úsměv a z rukávu začnou sypat přechytralé vtípky. Idioti, kteří dychtí po kofeinu, a pokud ho nedostanou, zapalují si jednu od druhé. Ženy obvykle sborově švitoří o posledním herci, se kterým něco měly, a já se jim mezitím snažím na tvář nanést reprezentativní obličej.

Zřídkakdy si vůbec uvědomí, že jsem tady také, jen tu a tam se ozve nějaký výkřik typu: „Zvýraznit lícní kosti, ještě o něco výraznější.“ Mlčky přikývnu a přeju si, aby chcíply.

Jakmile udělám poslední tah na nyní bezchybném obličeji, vyženou mě ven, abych uvolnil místo těm, kdo jim jdou upravit vlasy. Ti patří k vyšší třídě a pokaždé se na uvítanou dozvědí ty nejnovější drby a žhavé novinky o nějaké celebritě, které se ještě ani nedostaly do bulváru. Každé ráno se mi z toho chce zvracet.

Ale nebude trvat dlouho a budou stejně pokoutně mluvit o mně.

[6]

Dle očekávání zahřívala Krayová s úderem sedmé hodiny ranní sedadlo v kuřárně na parkovišti před stanicí. Potahovala z druhé cigarety a sledovala, jak se uniformovaní policisté hrnou dovnitř i ven z moderní čtyřpatrové budovy. Záviděla jim denní rozkazy, organizovanost i kolik jich na to je. Silně potahovala ze zbytku cigarety a přemýšlela, co jí dnešek asi přinese. Vedle sebe měla kelímek kafe z kavárny Costa a papírový sáček se skořicovým šnekem uvnitř. Když uléhala, slíbila si, že ráno posnídá zdravě – jenomže nakonec se i při nejlepší vůli zmohla akorát tak na skořicového šneka. Na druhou stranu si z něj ukousla sotva sousto, takže pokud šlo o ni, technicky vzato pravidla zdravého stravování dodržovala. Hodila špačka na zem a zvedla snídani, když vtom jí zazvonil telefon.

„Ahoj, mami,“ řekla.

„Ahoj, zlatíčko, jenom jsem s tebou chtěla mluvit, než začneš pracovat.“

„To je od tebe milé. Jak se máš?“ Krayová se marně snažila odvrátit to, co se neodvratně blížilo.

„O mě přece nejde, ale co ty, jíš pravidelně?“

„Jo, mami, jím pravidelně.“

„Víš, co máš dělat: tři jídla denně.“

„Ano, mami, jím třikrát denně.“ Krayová se podívala na papírový pytlík. Tak jedno jídlo bychom měli. Zbývají dvě.

„A co práce? Už ses aklimatizovala? Bude to měsíc.“

„No jo, mami, už je to měsíc. Všichni se ke mně chovají mile,“ zalhala.

„A v domě je taky všechno v pořádku? Víš přece, že kdybys potřebovala něco opravit, můžu za tebou poslat tátu.“

„Jo, mami, já vím.“

„A že už nepiješ tolik alkoholu? A omezila jsi kouření?“

„Jasně, mami,“ odvětila Krayová a zašlápla doutnající nedopalek.

„A…“

„Poslechni, mami, budu muset běžet. Mám práci. Znáš to.“

„Ale jistě, zlato, to je v pořádku. Ráda jsem tě slyšela. A táta pozdravuje.“

„Taky ho ode mě pozdrav. Tak ahoj, mami.“

Krayová zmáčkla červené tlačítko na mobilu. Pokaždé stejný rozhovor, stejné otázky i stejné odpovědi. Jako by její máma považovala za povinnost se jí jednou za několik dnů ozvat, a když to udělala, měl telefonát pokaždé stejný průběh. Máma to myslela dobře, ale ničemu tím nepomáhala. Jejím řešením na všechny problémy byla tři jídla denně, dostatek spánku a život řádové sestry. Rádoby prozíravá rada, plynoucí z příliš častého sledování zbytečných pořadů v televizi. A přestože Krayová máminu starost oceňovala, její řešení si osvojit nedokázala.

Teď vystoupala schody do vyšetřovačky a loktem si otevřela dveře. Místnost zela prázdnotou. Všimla si, že se někdo nedbale pokusil začít shromažďovat informace na nástěnce: viselo tam několik fotografií z bytu a vedle nich i pár jmen, která poznávala. Vtom jí cinkl mobil. Přišel e-mail.

„Do řiti,“ zamumlala. „No to si děláte prdel.“

Mobil se znovu rozvibroval. Že by měla máma ještě jednu otázku? Byl to Brownlow.

„Ahoj, kde jsi?“ zeptala se.

„Na cestě do Merseyside.“ Krayová v duchu zaklela, protože tím se potvrdilo to, co stálo v předchozím e-mailu.

„Jeli jste všichni?“

„Ne, jen já a William. Zúčastníme se Celostátního zasedání policejních velitelů. Promiň, zapomněl jsem ti o něm říct.“

„Co ostatní?“

A odkdy jste vy dva povýšili na policejní velitele?

„O tom jsem s tebou právě chtěl mluvit. Budou dělat na jiných případech, takže kdybys mohla navázat tam, kde skončili, zapsat svědecké výpovědi a začít s pochůzkou dům od domu, bylo by to skvělý.“

„S tou jsem začala už včera a předběžnou zprávu jsem ti nechala na stole. Takže jaké jsou priority na dnešek? Co vyplavalo z rozhovorů s jejími kolegy? Poskytli nám nějaké stopy, které by stálo za to sledovat?“ Na druhé straně se rozhostilo ticho. „Coline? Jsi tam?“

„Hm, jo, jsem tady. Mám mizerný signál.“

„Já tě slyším dobře. Takže: jaké jsou priority na dnešek?“

„Pokračuj ve svědeckých výpovědích. Měly by být zavedené v systému. A jestli ne, na Rebečině stole najdeš seznam.“

„A máme nějaké poznatky z pitvy, Coline? Z té přece musely vzejít mraky vodítek.“

„No, víš, nejsem si jistý. Možná bys s nimi mohla taky promluvit.“

Krayová obrátila oči ke stropu a zatnula zuby.

„Takže v zásadě…“

Brownlow ji přerušil. „Ztrácíš se mi, Roz. Navíc jsme téměř na místě. Kdybys potřebovala něco probrat, zavolej mi. V pauzách si zkontroluju mobil. Už musím.“

Krayová nevěřícně kroutila hlavou. Kdo je, do prdele, Rebecca?

A její nejhorší obavy se potvrdily, sotva zjistila, že v systému nejenže chybí svědecké výpovědi, ale taky aktualizovaná pitevní zpráva. Brownlowova strategie byla zřejmá: rozhodl se do případu zatáhnout všechny, kdo budou mít zrovna čas, a zavalit je úkoly. Takhle chtěl vyšetřovat. Což mělo za následek jediné: nikdo nebude vědět, co se děje, a už vůbec si tihle náhodní jednotlivci neposkládají ucelený obrázek. Krayová byla samozřejmě toho názoru, že přehled o všem by měl mít Brownlow, ale jak si chtěl „ucelený obrázek“ dělat leštěním židle na nějaké nesmyslné konferenci, to pro ni zůstávalo záhadou.

Podařilo se jí najít Rebečin stůl a jistěže na něm ležela složka se jmény. Rozhodla se je vzít popořadě, ale ještě předtím potřebovala někam zajet.

[7]

Mladý policista u dveří bytu, prakticky součást inventáře, ji pozdravil krátkým „madam“ a otevřel dveře čísla sedmnáct. Krayová si vzala ochranný oblek a letmo vzhlédla směrem k pojistkám, aby se ujistila, že elektřina funguje. V polovině úzké chodby se zastavila.

Vzadu na patře ucítila pach tlejícího masa a zvedl se jí žaludek. Čichový vjem byl pouhá vzpomínka, zato reakce na něj byla skutečná. Podívala se na fotografie pověšené na zdi: každá z nich zachycovala jiný okamžik v krátkém životě Madeline Eveové. Byly tu fotky jejích kamarádů ze školy, snímky z rodinných dovolených, z období na univerzitě i z nočních tahů Blackpoolem. Všechny úhledně vyskládané a seřazené chronologicky. Krayová sáhla na kliku dveří na konci chodby a znovu uslyšela intenzivní bzukot. Jenomže bzučení nebylo jemné a melodické, jako když našla tělo, bylo drsné, agresivní a dožadovalo se pozornosti. Úplně se jí zarývalo do mozku.

Místnost vypadala přesně tak, jak ji nechala. Nádobí bylo naskládané ve dřezu, na dně hrnků se dál množila plíseň a závěsy zůstaly zatažené. Krayová vyrazila směrem k ložnici a cestou se dotýkala různých předmětů. Bzučení v mysli sílilo, a bylo ještě hlasitější, jakmile vešla do vedlejšího pokoje. Jednou rukou se dotkla prošívaného přehozu, prsty té druhé prohrábla závěs. Temná skvrna na podlaze ji přitahovala jako magnet. Znovu před sebou uviděla tělo Madeline Eveové, poseté mouchami, červy a larvami. Klekla si na zem a obě dlaně položila na koberec. Konečky prstů se zabořila do měkké tkaniny. Brněl ji obličej, už zase měla pocit, jako by na ni doráželo hejno much. Pohybovaly se a tenkýma nohama ji lechtaly na tváři.

Cos udělal?

Krayová cítila, jak se vrah připravuje a čeká, až Madeline dorazí domů.

Co sis s sebou přinesl?

Přinesl si náčiní, věci, které tu událost činily výjimečnou.

Čím jsou výjimečné?

A ty věci mu umožnily…

V kapse jí zazvonil telefon a vytrhl ji z myšlenek.

„Haló.“ Nemohla popadnout dech a připadala si dezorientovaná. „Dobře. Za půl hodiny jsem tam.“

Dřepla si a přinutila se vstát. Motala se jí hlava.

Do hajzlu!

Už to skoro měla. Sžíravá myšlenka, která se nořila odněkud z hloubi, jí napovídala, že něco není tak, jak by mělo být. Téměř se jí zmocnila, jenomže teď musela odjet a provést výslech. Prchavý okamžik byl ten tam. A mouchy taky.

O tři čtvrtě hodiny později ji okouzlující žena na recepci vyzvala, aby jela do pátého patra budovy, v níž sídlila společnost Hounslow a partneři. Posadili ji do přeplněné, ale funkční kanceláře s nádherným výhledem na zábavní park Pleasure Beach. Na dveře zaklepala dokonale upravená mladá žena v tmavé přiléhavé sukni po kolena, v botách na vysokém podpatku a s tak silným líčením, že by firma L’Oréal z jejího nákupu vyžila přinejmenším týden.

„Prosím, pojďte dál a posaďte se. Díky, že jste se schůzkou souhlasila i takhle narychlo,“ vyzvala ji Krayová a přemýšlela, jak může ta ženská celý den vydržet na takových podpatcích. Žena si sedla na kraj židle a sjela Krayovou – zejména její oblečení – pohledem plným neskrývané lítosti. „Moji kolegové už včera mluvili s celou řadou zaměstnanců, ale vy jste chyběla. Byla jste pryč?“

„Ne, byla jsem tady. Lidi od vás mluvili s několika našimi kolegy, kteří se s Madeline znali, ale potom nám oznámili, že už nemají čas.“ Přestože měla jemný východoevropský přízvuk, hovořila ta žena dokonalou angličtinou. Na cedulce se jménem stálo „Ania Sobottová“.

„Jakou funkci zastáváte, Anio?“

„Account manager pro dva naše klíčové klienty. K tomu mám na starosti východoevropský trh.“

Tím se vysvětluje její přízvuk.

„Znala jste Madeline?“

„Moc dobře ne. Jsem tady teprve šest týdnů. Pracovaly jsme společně na několika nabídkách a párkrát si vyšly večer s klienty, ale to je všechno. Nemůžu uvěřit tomu, co se jí stalo. Nikdo tady tomu nechce věřit. Byla schopná a milá – a teď je po smrti. Je to příšerné. Všichni jsme ještě v šoku.“

„Nezmínila se o nějakém příteli? Nebo přítelkyni?“

„Ne, o nikom takovém. Přísně oddělovala soukromý život od pracovního. Mluvila o spoustě kamarádů – mužů i žen –, ale nikdy o nikom konkrétním. Podle mě byla hodně přátelská. Často se zmínila, že si na víkend někam vyrazí. Milovala živou hudbu a jezdila pryč s různými spolky.“

„Nepohádala se s někým? Nebo neukázal se někdo tady v práci a nesháněl se po ní?“

„Ne. Byla moc milá a všichni ji měli rádi. Nemůžu tomu uvěřit. Zrovna minulý týden ve čtvrtek jsme si spolu daly oběd a ona mi vyprávěla o…“

Krayová ji nenechala domluvit. „Kdy že jste se s ní viděla?“

„Minulý čtvrtek. Říkala, že…“

„Kde jste s ní mluvila? Tady?“

„Ano, tady. Kde jinde by to bylo?“

„Ona byla v práci?“

„No ano.“

Krayové málem vypadly oči z důlků.

[8]

„No tak, dělej,“ štěkla Krayová do telefonu. Tohle byl třetí telefonát od šokujícího zjištění v reklamní agentuře. Brownlow měl hlasovou schránku a totéž Jackson. Dokonce se jim pokusila předat vzkaz s pomocí velínu v Merseyside, ale ani tam neuspěla. Jakmile se těm na druhé straně zmínila, že oba muži, se kterými potřebuje mluvit, se účastní policejní konference, jejich ochota pomoct okamžitě ochladla.

Krayová seděla v autě a prsty poťukávala do volantu. Telefon na druhé straně dál vyzváněl. O chvíli později spadl hovor do hlasové schránky a detektiv Brownlow ji monotónním hlasem požádal, aby nechala vzkaz.

„Coline, ozvi se, jakmile budeš moct. Sedím před budovou, kde Madeline pracovala, a co nevidět se tam chystám vrátit. Je to naléhavé.“

Praštila hlavou do opěrky a zavřela oči. V uších jí duněl bzukot milionu much. Až v nitru jí rezonoval ten otravný zvuk, rovný notě G, který vydávaly dva páry křídel pohybující se rychlostí dvě stě mávnutí za vteřinu.

V duchu znovu procházela všemi pokoji bytu číslo sedmnáct na Dennison Heights, v nose ji štípal pach Madelinina těla, požíraného červy, a nahmatávala poskvrněný koberec. Podvědomě pohybovala rukama a vzpomínala na dotek nejrůznějších věcí v ložnici: chlad rtěnky, kterou potěžkala v dlani, i škrobenou látku závěsů, kterou promnula v prstech. Zadržela dech, ucítila totiž zalechtání na tváři. Zrovna jí tam přistála moucha.

Zběsile si pohrávala se zlatým kroužkem na prstu. Točila s ním na jednu stranu a hned zase na druhou.

Myšlenky jí v hlavě vířily jako splašené, vnímala, jak se jí moucha prochází po tváři.

Cos to, sakra, udělal?

Svědění, škrábání, lechtání – šest tenkých nožiček dotýkajících se její kůže. Krayová sebou trhla.

Tak cos to, sakra, udělal?

A vtom jí odpověď vybuchla v mysli jako granát.

Do hajzlu. Celou dobu jsem to měla přímo před očima. Jak jsem mohla být tak slepá?

Krayová se začala hrabat z auta, když tu jí zazvonil mobil, položený na palubní desce.

„Ahoj, Roz.“ Brownlow.

„Ahoj, Coline. Dostal jsi můj vzkaz?“

„No, ne, celý den jsme měli jeden workshop za druhým. Nějaký problém?“

„Jo, nemůžu sehnat nikoho, kdo včera vyslýchal Madelininy spolupracovníky, a poznámky nejsou zanesené v systému. Potřebuju ověřit klíčovou informaci. V tomhle vyšetřování je děr jako v ementálu.“

„Páni, zpomal trochu. Ostatní členové týmu jsou venku a makají na dalších případech. Zkoušela jsi jim volat?“

„Jo, ale mají hlasovou schránku. Včera jim něco uniklo. Něco sakra důležitého. Nikdo totiž nedává získané informace dohromady.“

„Určitě se ti brzy ozvou.“

„Nezmínil se ti někdo z nich o tom, že Madeline byla minulý čtvrtek v práci?“

Na druhé straně nastalo ticho.

„Ne, nikdo.“

„A nevíš, jestli někdo prověřil záznamy jejího mobilu?“

„Já myslím, že Derek se na to chystal.“

„Derek? Jaký Derek?“

„Derek Croft.“

„Fajn. Zeptám se ho.“

„Podle mě má dneska volno. Ale zítra bude zase normálně v práci.“

„Je tam s tebou Jackson?“

„No, je, ale proč s ním chceš mluvit?“

„Dej mi ho k telefonu.“

„Nemůžu. Volají nás zpátky dovnitř.“

„Do prdele práce, Coline, v celým tomhle podělaným vyšetřování jsou obrovský mezery a já mám svázaný ruce. Nemůžeš se vrátit na stanici?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bez tváře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.