Přeložil Petr Fantys

THE MAN IN THE RED COAT

Copyright © Julian Barnes 2019

Translation © Petr Fantys, 2021

ISBN 978-80-207-2046-7

Rachel

V červnu 1885 dorazili do Londýna tři Francouzi: jeden kníže, jeden hrabě a jeden prostý občan s italským příjmením. Hrabě později uvedl, že se na cestu vydali za účelem „nákupů intelektuální a dekorativní povahy“.

Můžeme ale také začít o rok dříve v Paříži, a to Oscarem a Constancí Wildeovými, kteří zde v létě tráví líbánky. Oscar čte jeden nedávno vydaný francouzský román a navzdory právě zmíněné okolnosti radostně rozdává rozhovory francouzskému tisku.

Nebo můžeme začít kulkou a zbraní, která ji vypálila. Obvykle to funguje skvěle: neotřesitelné divadelní pravidlo praví, že ukážete-li v prvním jednání střelnou zbraň, jistě z ní v posledním jednání někdo vystřelí. Jenže jakou zbraní a jakou kulkou? Tehdy jich totiž bylo všude plno.

A dokonce můžeme začít na druhé straně Atlantiku, v Kentucky roku 1809, kdy syn skotských a irských imigrantů Ephraim McDowell operoval Jane Crawfordovou, aby jí odstranil cystu na vaječníku obsahující patnáct litrů tekutiny. Alespoň tohle vlákno příběhu bude mít šťastný konec.

A pak tu máme muže, který leží (možná sám, možná po manželčině boku) v posteli v Boulogne-sur-Mer a přemýšlí, co provede. Ne, takhle to úplně nesedí. Věděl, co provést, jen netušil, kdy a jestli vůbec bude schopen provést to, co provést chce.

Ale taky můžeme zcela prozaicky začít tím kabátem. Pokud bychom ho ovšem spíš neměli označit za župan. Je červený, přesněji řečeno šarlatový, sahá až ke kotníkům a na zápěstí a u krku odhaluje jakési nařasené spodní prádlo. Vespod vyčuhuje jediný brokátový pantofel, který do celé kompozice vnáší žluto-zelený nádech.

Není trochu nespravedlivé začít kabátem namísto muže, který je v něm oblečen? Možná, jenže podle toho kabátu – nebo spíš podle jeho vyobrazení – si toho muže dnes pamatujeme (tedy pokud si ho vůbec pamatujeme). Jak by mu z toho asi bylo? Cítil by úlevu, pobavení, nebo by ho to trošičku urazilo? To záleží na tom, jak si po všech těch letech jeho postavu vykládáme.

Jeho kabát nám navíc připomene jiný kabát, namalovaný stejným malířem. Halí pohledného mladíka z dobré (nebo přinejmenším prominentní) rodiny. Mladík je však rozmrzelý, přestože stojí modelem nejslavnějšímu portrétistovi své doby. Počasí je mírné, ale kabát, který si na požádání musel obléct, je ušit z těžkého tvídu a obvykle se nosí ve zcela jiném ročním období. Když si na volbu oděvu začne stěžovat, malíř odvětí – máme k dispozici jen slova, tudíž nedokážeme určit, jakým tónem na stupnici „jemné poškádlení“, „odborný příkaz“, „arogantní opovržení“ mu vlastně odvětil… nicméně malíř odvětí: „O vás tu vůbec nejde, jde o ten kabát.“ Je ostatně pravda, že si ten kabát, stejně jako červený župan, pamatujeme víc než mladíka, který v něm přebýval. Umění přežívá rozmary jednotlivce, rodinnou hrdost, ortodoxní normy společnosti. Umění má vždycky čas na své straně.

Pokračujme tedy tím, co je hmatatelné, konkrétní a zcela všední: červeným kabátem. Tak jsem se totiž s tímto obrazem a s tímto mužem setkal poprvé – v roce 2015, když visel v londýnské Národní portrétní galerii, která si ho vypůjčila z Ameriky. Před chvílí jsem ten oděv nazval županem, ale ani to úplně nesedí. To, co vykukuje pod ním, asi nebude pyžamo, ledaže by ty krajkové manžety patřily k nějaké noční košili, což není příliš pravděpodobné. Neříká se tomu náhodou svrchník? Jeho majitel se sotva vyhrabal z postele. Víme, že obraz vznikal během pozdních dopoledních hodin, načež spolu umělec a předloha poobědvali. Víme také, že manželka předlohy byla velmi udivena malířovým obrovským apetýtem. A je nám známo, že předloha dlí u sebe doma, neboť nám to sděluje název obrazu. „Domov“ je vyjádřen sytějším odstínem červené – vínovým pozadím zvýrazňujícím ústřední šarlatovou postavu. Vidíme těžké závěsy svázané úvazem, které společně s dalším pruhem jiné tkaniny bez jakékoli dělící linie splývají s podlahou stejné vínové barvy. Celé to působí nanejvýš teatrálně. Chvástavost nečiší jen ze samotné pózy, ale i z celkového stylu malby.

Obraz vznikl čtyři roky před zmíněným výletem do Londýna. Jeho model – prostý občan italského jména – je pětatřicetiletý pohledný vousáč, který sebevědomě hledí přes naše pravé rameno. Je mužný, třebaže útlý, a když odezní první účinek obrazu spolu s naší domněnkou, že „jde jen o ten kabát“, postupně nám začne svítat, že o něj tu přece nejde. Že jde především o ruce. Levá dlaň je zapřena v bok, pravá spočívá na hrudi. Prsty jsou nejvýraznějším prvkem celého portrétu a malba každý z nich zdůrazňuje jiným způsobem: jsou buďto natažené, nebo napůl či úplně ohnuté. Kdybychom měli bez přípravy uhodnout jeho povolání, možná bychom ho považovali za klavírního virtuosa.

Pravá ruka na hrudi, levá v bok. Nebo je v tom možná víc lechtivosti: pravá ruka na srdci, levá na slabinách. Bylo to součástí umělcova záměru? Tři roky nato namaloval portrét jedné ženy z vyšší společnosti, který v Salonu vyvolal pohoršení. (Mohlo Paříž v období Belle Époque vůbec něco šokovat? Jistě. Ale taky mohla trpět úplně stejným pokrytectvím jako Londýn.) Pravá ruka si pohrává s čímsi, co vypadá jako kolíčkové zapínání. Levá je zaháknutá ve výši pasu za jednu ze dvou zavazovacích šňůrek, které opakují motiv úvazu na závěsu v pozadí. Očima po nich sklouzneme až ke složitému uzlu, z něhož volně visí pár nadýchaných, ochlupených střapců. Pohupují se přesně pod úrovní slabin jako šarlatový býčí pyj. Šlo o umělcův záměr? Kdoví. Žádnou zprávu o tomto obrazu po sobě nezanechal. Byl to prohnaný a zároveň velkolepý malíř. A také malíř velkolepé nádhery, který se nebál skandálů. Možná ho dokonce přitahovaly.

Jde sice o vznešeně heroickou pózu, ale ty ruce ji mění v cosi rafinovanějšího a mnohem složitějšího. Jak se nakonec ukáže, nejsou to ruce koncertního klavíristy, nýbrž lékaře, chirurga a gynekologa.

A ten šarlatový pyj? Ale pěkně jedno po druhém.

* * *

Ano, začněme tedy návštěvou Londýna v létě roku 1885.

Tím knížetem byl Edmond de Polignac.

Tím hrabětem byl Robert de Montesquiou-Fezensac.

Tím neurozeným občanem s italským jménem byl dr. Samuel Jean Pozzi.

První položkou intelektuálních nákupů se stal Händelův festival v Crystal Palace, kde si na oslavu dvoustého výročí skladatelova narození vyslechli oratorium Izrael v Egyptě. Polignac si poznamenal, že „představení bylo neskonale působivé. Le grand Haendel [sic] byl čtyřmi tisíci účinkujících oslaven velkolepě“.

Naši tři nakupující rovněž přivážejí doporučující dopis od Johna Singera Sargenta, jenž namaloval obraz Doktor Pozzi doma. Adresátem byl Henry James, který si malbu prohlédl v roce 1882 v Královské akademii a jehož měl Sargent o mnoho let později zvěčnit (v roce 1913, kdy bylo Jamesovi sedmdesát a Sargentovo mistrovství dosáhlo vrcholu). Dopis začíná slovy:

Milý Jamesi,

vzpomínám si, jak jste kdysi poznamenal, že pokud se tu a tam v Londýně objeví nějaký Francouz, rozhodně to pro vás nebude nepříjemné rozptýlení. Byl jsem tedy tak smělý a poskytl doporučení k návštěvě u Vás dvěma svým přátelům. Jedním je doktor Pozzi, muž v červeném županu (nikoli však pokaždé) a bytost sršící důvtipem. Tím druhým je jedinečný a mimolidský Montesquiou.

Kupodivu jde o jediný dochovaný Sargentův dopis Jamesovi. Malíř si podle všeho vůbec není vědom toho, že členem výpravy je i Polignac, tedy přírůstek, který by Henryho Jamese býval jistě potěšil a vzbudil jeho zájem. Nebo možná taky ne. Proust o vévodovi prohlašoval, že se podobá „opuštěné hladomorně přestavěné na knihovnu“.

Pozzimu tehdy bylo osmatřicet, Montesquiouovi třicet, Jamesovi dvaačtyřicet a Polignacovi jedenapadesát.

James si předešlé dva měsíce pronajímal letní dům na Hampstead Heath a právě se chystal k návratu do Bournemouthu. Odjezd však odložil a dva dny (2. a 3. července 1885) věnoval coby hostitel těmto třem Francouzům, kteří, jak romanopisec později napsal, „toužili spatřit londýnské estétství“.

Jamesův životopisec Leon Edel líčí Pozziho jako „lékaře společenské smetánky, sběratele knih a obecně kultivovaného společníka při konverzaci“. Jenže konverzaci nikdo nezaznamenal a sbírka knih je dávno rozptýlena po celém světě, takže zbývá jen lékař společenské smetánky – v tom červeném županu (nikoli však pokaždé).

Hrabě a kníže pocházeli ze starých aristokratických rodů. Hrabě tvrdil, že jejich původ sahá až k mušketýru d’Artagnanovi, a jeho děd působil jako Napoleonův vojenský pobočník. Babička knížete se důvěrně přátelila s Marií Antoinettou, zatímco jeho otec se stal předsedou vlády za Karla X. a autorem Červencových ordonancí, jejichž absolutistický duch vyvolal Červencovou revoluci. Za nových poměrů byl otec knížete odsouzen k „občanské smrti“, a v čistě právním duchu tudíž přestal existovat. Ve zcela francouzském duchu však neexistujícímu muži ve věznici povolili manželské návštěvy a jedna z nich vyústila v Edmonda. V kolonce „Otec“ Edmondova rodného listu je tento občansky mrtvý aristokrat uveden jako „Kníže zvaný markýz de Chalançon, toho času na cestách“.

Doktor Pozzi doma, John Singer Sargent (1881)

Pozziové byli italští protestanti původem z Valtelliny v severní Lombardii. Za náboženských válek na počátku 17. století se jakýsi Pozzi stal jednou z mnoha obětí, které pro jejich víru upálili v protestantském kostele v Tegliu v roce 1620. Rodina se krátce nato přesunula do Švýcarska. Dědeček Samuela Pozziho jménem Dominique pak jako první dorazil do Francie, kterou pomalu a s dlouhými zastávkami celou zbrázdil, až se jako cukrář usadil v Agenu. Své rodinné příjmení nakonec pofrancouzštil na Pozzy. Poslední z jedenácti potomků, jemuž nevyhnutelně dali jméno Benjamin, se stal protestantským farářem v Bergeracu. Členové pastorovy rodiny byli zbožní republikáni, oddaní Bohu a vědomi si svých společenských a morálních povinností. Samuelova matka Inès Escot-Meslonová, která pocházela z périgordské šlechty, přinesla do manželství půvabný panský dům La Graulet, jenž se nacházel pár kilometrů za Bergeracem a který Pozzi celý život opatroval a rozšiřoval. Inès byla vždycky velmi křehká a porody ji zcela vyčerpaly. Zemřela, když mu bylo deset, a pastor se neprodleně znovu oženil s „mladou a statnou“ Angličankou Marií-Anne Kempeovou. Když tudíž Samuel dospěl, mluvil francouzsky i anglicky. V roce 1873 také rodině vrátil příjmení Pozzi.

„Je to ale podivné trio,“ přemítá o jejich londýnském výletě Pozziho životopisec Claude Vanderpooten. Částečně má na mysli vzájemné rozdíly ve společenském postavení, ale možná i to, že se prostý občan pověstný svou heterosexualitou ocitl u dvou aristokratů s „helénskými sklony“. (A pokud člověku připadají jako postavy z Prousta, je to proto, že jsou všichni částečně, v určitém optickém lomu, s Proustovými postavami spřízněni.) Pařížským estétům navštěvujícím Londýn se tehdy okamžitě nabízely dva místní cíle: obchod Liberty & Co. na Regent Street, který zahájil provoz v roce 1875, a galerie Grosvenor. Na Pařížském salonu roku 1875 Montesquiou obdivoval obraz Burne-Jonese Svádění Merlina a s malířem se teď mohli setkat osobně. Zavedl je do „falanstéry v Abbey“ Williama Morrise, kde si hrabě vybral několik látek, a do ateliéru Williama de Morgana. Seznámili se také s Rossettim a s Alma-Tademou. Zašli si na Bond Street pro tvídové a látkové obleky, klobouky, kabáty, košile, vázanky a parfémy. Zavítali do Chelsea, aby vyhledali Carlylův dům, a navštívili také různá knihkupectví.

James jim byl svědomitým hostitelem. Podal zprávu o tom, že Montesquiou mu připadal „zvídavý, ale poněkud povrchní“ a Pozzi „okouzlující“ (Polignac, jak se zdá, opět prošel bez povšimnutí). Pozval je na večeři do Reformního klubu, kde je představil Whistlerovi, k němuž Montesquiou pocítil velmi silnou oddanost. James jim rovněž zařídil návštěvu Whistlerova Pavího pokoje v domě lodního magnáta F. R. Leylanda. Jenže v tu dobu už byl Pozzi zpátky v Paříži, kam ho povolal telegram manželky jednoho jeho slavného klienta, Alexandra Dumase mladšího.

5. července poslal Pozzi hraběti z Paříže dopis, v němž ho prosí, aby se vrátil do Liberty, a k jeho předešlé objednávce přidal ještě jednu položku. Žádal třicet rolí látky na závěsy barvy mořských řas. „Přikládám vzorek. Zaplaťte prosím mým jménem. Budu vám zavázán třiceti schilinky [sic] a velkou vděčností.“ Podepíše se jako „Oddaný přítel Vašeho Prerafaelitstva“.

* * *

V době, kdy toto „podivné trio“ dorazilo do Londýna, nebyl žádný z jeho členů mimo své úzké společenské kruhy příliš veřejně znám. Kníže Edmond de Polignac měl jisté nenaplněné hudební ambice a spoustu let na naléhání své rodiny cestoval po Evropě, kde přívětivě, vlažně a spíše teoreticky pátral po své nastávající – z jakéhosi důvodu se polapení vždycky vyhnul spíš on než ona. Pozzi, který měl za sebou desetiletou kariéru lékaře, chirurga a příslušníka společenské smetánky, pracoval ve státní nemocnici a budoval si módní soukromou klientelu. Jeden jako druhý si v následujících letech vysloužili určitou proslulost a dostalo se jim jistého zadostiučinění. A ať už tato sláva byla jakákoli, měla rozhodně tu výhodu, že se (jako obvykle do jisté míry) zakládala na více či méně přesném povědomí o tom, co jsou vlastně zač.

Montesquiouův případ byl složitější. Ve světě, který spolu většinou sdíleli, byl z těch tří rozhodně nejznámější: významná společenská figura, dandy pověstný pohotovou duchaplností, estét, znalec umění a módní arbitr. A jakožto autor parnasistní poezie přesného metra a satirických verses de société také ambiciózní literát. Coby mladého světáka ho kdysi v hotelu Meurice představili Flaubertovi. Celé ho to přemohlo natolik, že ze sebe nevydal ani hlásku (což byl opravdu vzácný úkaz), ale utěšoval se tím, že se dotkl jeho ruky, čímž na sebe přenesl „alespoň jediný jeho plamen, ne-li celou pochodeň“. Nad hrabětem se už nicméně začínala stahovat mračna v podobě poměrně vzácného a nezáviděníhodného osudu: že si vás veřejnost (přinejmenším čtenářská veřejnost) bude plést s vaším alter egem. Jeho existenci a posmrtný život měly pronásledovat stínové verze jeho vlastního já.

Když Montesquiou v červnu roku 1885 dorazil do Londýna, bylo mu třicet. V červnu 1884, tedy přesně rok předtím, vydal Joris-Karl Huysmans svůj šestý román À rebours, který v překladech nese názvy Naruby, Proti srsti či Proti přirozenosti a vystupuje v něm devětadvacetiletý aristokrat, vévoda Jean Floressas des Esseintes. Předchozích pět Huysmansových románů spíš připomínalo nácvik zolovského realismu, který teď autor zcela zavrhl. Naruby je snivou a meditativní biblí dekadence a des Esseintes je dandy a estét, jenž z celého rodu zbyl jako poslední, v důsledku přílišného příbuzenského křížení trpí neduživostí, oddává se podivně zvráceným zálibám a zbožňuje ošacení, šperky, parfémy, vzácné knihy a zdobné knižní vazby. Nižší státní úředník Huysmans znal Montesquioua pouze z doslechu a příslušné podklady o domácnosti hraběte získal od svého přítele, básníka Mallarméa. Pokud šlo o domácí výzdobu, hrabě skutečně zastával poněkud neotřelé a osobité teorie. Ve svém domě vystavoval sáně na kožešině z ledního medvěda, rozličný kostelní nábytek, sbírku hedvábných ponožek ve vitríně a živou pozlacenou želvu. Autentičnost všech těchto detailů Montesquioua rozčilovala, neboť někteří čtenáři zaslechli cvaknutí západky „románu na klíč“ a měli za to, že i všechno ostatní v knize se musí zakládat na pravdě. Vypráví se, že si Montesquiou jednou objednal pár vzácných svazků u knihkupce, který se shodou okolností přátelil s Huysmansem. Když si je hrabě přišel vyzvednout, knihkupec nepoznal, o koho jde, a podráždil ho výrokem: „Tedy řeknu vám, pane, takovými knihami by nepohrdl ani des Esseintes.“ (Je ovšem taky možné, že hraběte poznal.)

A tady je další podobnost. Rok před Montesquiouovým prvním výletem do Londýna se jeho stínový románový protějšek vydal na cestu s úplně stejným cílem a toto „cestování“ pak tvoří jednu z nejproslulejších kapitol celého románu. Des Esseintes žije ve spirituální, třebaže předměstské izolaci ve Fontenay. Jednoho rána požádá sluhu, aby mu připravil oblek objednaný až z Londýna, kde si šatstvo pořizují všichni elegantní Pařížané. Nastoupí do vlaku do Paříže a dojede na Gare de Sceaux. Počasí je přímo odporné. Najme si drožku za hodinovou sazbu. Ta ho nejdřív odveze do Galignaniho knihkupectví na rue de Rivoli a zde si prohlédne průvodce Londýnem. Když listuje bedekrem, objeví seznam londýnských galerií, který jej uvrhne do snění o moderním britském umění, zvláště pak o Millaisovi a G. F. Wattsovi. Obrazy druhého zmíněného umělce mu připadají „jako načrtnuté churavějícím Gustavem Moreauem“. Venku přetrvává ohavné počasí, takže si už v Paříži vybírá „první splátku toho, co mu dá Anglie“. Drožkář ho zaveze do Bodegy, což je vzdor svému názvu oblíbené místo Angličanů: vystěhovalci i turisté tu nacházejí svá oblíbenější, alkoholizovaná vína. Vidí „v řadě za sebou stoly pokryté košíky s Palmerovými sušenkami, všelijakým slaným pečivem a talíři, na nichž byly naskládány košíčky s masovou náplní a sendviče skrývající pod mdlým povrchem palčivé hořčičné náplasti“. Vypije skleničku portského, pak ještě sklenku bílého sherry. Obklopují ho Angličané, kteří se mu před očima proměňují v postavy z Dickense, a on si „v tomto fiktivním Londýně“ lenivě hoví.

A začíná se hlásit hlad. Je přepraven do taverny na rue d’Amsterdam naproti nádraží Saint-Lazare, odkud mu pojede vlakový spoj k lodi. Je to zcela jistě bar U Austina, jinak známý jako Anglická taverna, později jako Bar Britannia (a dosud existující jako Hotel Britannia). Jeho večeře sestává z mastné polévky z volské oháňky, uzené tresky, rostbífu s bramborem, sýru stilton a rebarborového koláče. Vypije dvě pinty svrchně kvašeného piva, skleničku porteru, kávu říznutou ginem a nakonec brandy. Mezi porterem a kávou si vykouří cigaretu.

V Taverně stejně jako v Bodeze je obklopen davem „ostrovanů s majolikovýma očima, brunátnou pletí, s rozšafným nebo nadutým výrazem“ při listování zahraničními žurnály; „jenomže tu večeřely i ženy bez kavalírů, jen tak samy mezi sebou, Angličanky s chlapskými obličeji, se zuby velkými jako lopatky, s tvářemi zbarvenými jako jablka, s dlouhýma rukama a s velkými chodidly. Zakusovaly se s opravdovým zanícením do rumpsteakového koláče“.

(Pokud jde o Angličanky: Ve Francii jsou dosud předmětem obecného posměchu a vnímají je tu jako mohutné, brunátné, nemotorné amazonky, rozhodně podřadné ve srovnání s Francouzkami – a zvláště s Pařížankami –, jež jsou dokonalými exempláři svého druhu. O Angličankách se často tvrdí, že jsou zvláštním způsobem sexuálně neprocitlé, což zase může být jen vinou Angličanů, kteří nejsou schopni v manželkách – a dokonce ani v milenkách – zažehnout sexuální vědomí. Přesvědčení, že Brit ve spojení se sexem je něco, co může vyvolat jen ustaranou lítost, tu neustále přetrvává jako dogma. Vzpomínám si na svůj pobyt ve Francii krátce poté, co vyšlo najevo, že princ Charles udržoval vztah s Camillou Parker Bowlesovou po celou dobu manželství s „LaddyDi“, jak její jméno Francouzi vyslovují. „To je opravdu zvláštní,“ sdělovalo mi radostné ševelení několika Pařížanů. „Vyberete si milenku, která je tuctovější než vaše manželka!“ Ti Anglosasové jsou vážně… ils sont incorrigibles.)

Des Esseintes by vlak stále ještě stihl, jenže náhle začne uvažovat o své předchozí cestě do ciziny – konkrétně do Holandska –, kde se hrubě nenaplnilo jeho očekávání, že se holandský život bude podobat holandskému umění. Co když londýnský život právě tak zklame jeho předem vytvořenou dickensovskou vizi? „Proč se vůbec hýbat, když člověk může takhle velkolepě cestovat vsedě na židli?“ ptá se sám sebe. „Cožpak potom nejste v Londýně?“ Proč riskovat skutečnost, když imaginace dokáže být stejně podmanivá, ba i podmanivější? A tak věrný, třebaže předražený drožkář odveze zákazníka zpátky na nádraží ve Sceaux a ten se vrátí domů.

Montesquiou do vlaku nastoupil, des Esseintes si ho nechal ujet; Montesquiou je společenský člověk, des Esseintes samotář; Montesquiou o náboženství (s výjimkou náboženských artefaktů) přemýšlel minimálně, usoužený des Esseintes si to stejně jako jeho usoužený stvořitel naopak namířil zpátky do Říma. A tak dále a tak podobně. Ale přes to všechno des Esseintes „byl“ Montesquiou. Celý svět to věděl a já to věděl taky, protože když jsem si v roce 1967 zakoupil román Proti přirozenosti ve vydání z nakladatelství Penguin, vyjímal se na obálce výřez hlavy z Boldiniho portrétu Hrabě Robert de Montesquiou.

* * *

Des Esseintes do Londýna nikdy nedorazil a nepodíval se tam ani Huysmans. Naruby sice do angličtiny přeložili, ale až v roce 1922, tedy patnáct let po autorově smrti a rok poté, co zemřel Montesquiou. Kniha však kanál La Manche zdolala jiným způsobem a do Londýna dorazila přesně 3. dubna 1895. Královský soudní rada a poslanec Edward Carson totiž román (nebo spíš jeho název a obsah) použil jako předmět doličný v soudním paláci Old Bailey při prvním z trojice procesů s Oscarem Wildem. Coby právní zástupce lorda Queensberryho se advokát Carson dotazuje na konkrétní scénu z Wildeova románu Obraz Doriana Graye, v níž lord Henry Wotton daruje Grayovi francouzský román (což je samo o sobě zlověstný příznak, jak by nejspíš rozhodla každá vlastenecky smýšlející britská porota). Wilde nejdřív tak trochu zapírá, ale pak přizná, že tou knihou je skutečně román Naruby. Zároveň se snaží od Huysmansova díla distancovat: „Mně samotnému se příliš nezamlouvá. … Dle mého úsudku jde o špatně napsanou knihu.“

Wilde bezpochyby spoléhal na to, že si protistrana nezaplatila výstřižkovou službu. Deset let předtím, v rozhovoru, který na své svatební cestě poskytl 20. června 1884 deníku The Morning News, totiž prohlásil, že Huysmansův poslední román patří mezi nejlepší knihy, jaké kdy četl. Jenže Wilde během soudních procesů lhal často. Dnes ho vnímáme jako homosexuálního světce, jako mučedníka anglického puritanismu a heteronormativity. To je samozřejmě pravda, ale pravda je i jinde. Žalobu na lorda Queensberryho ostatně podal on sám. Wilde byl jistě statečný, ale také pošetilý a nebezpečně marnivý. Když čtete zápis z prvního přelíčení, vidíte před sebou muže, který je velmi zvláštním způsobem přesvědčen, že trefné repliky, z nichž měl West End takový požitek, zapůsobí i u vrchního soudu. Předvádí svou duchaplnost, Carsona blahosklonně poučuje o tom, co je umění a morálka, a bez sebemenších zábran lže, když dojde na ústřední téma, totiž jestli se dopouštěl homosexuálních aktů. Podle práva, jež v zemi platilo, byl na konci třetího soudního procesu zcela řádně odsouzen.

Zjišťuje také, že soudní síň je divadlem jen zčásti, přestože role právníků a dramatiků se historicky překrývají. Trousí vtipy a snaží se Carsona trýznit svou vytříbeností a protřelostí, ale zapomíná na dvě věci: za prvé, že porota není vyšňořené divadelní publikum (šest z dvanácti porotců pocházelo z Claptonu ve východním Londýně a našli bychom mezi nimi ševce, řezníka a bankovního poslíčka), a za druhé, že královského soudního radu nemůže potkat nic lepšího než příliš sebejistý svědek, který se považuje za hvězdu, a nakonec pochopitelně přestřelí.

V Obrazu Doriana Graye podává Wilde stručné lyrické shrnutí románu Naruby, které Carson porotě přečte:

Byla to nejpodivnější kniha, jakou [Gray] kdy četl. Zdálo se mu, že v nádherném odění a za jemného zvuku fléten defilují před ním v němé přehlídce všechny hříchy světa. To, o čem nejasně sníval, bylo pro něho náhle skutečné. To, o čem se mu nikdy ani nesnilo, se mu teď postupně zjevovalo. … Život smyslů byl tu popisován výrazivem mystické filozofie. Chvílemi člověk stěží poznal, zda čte projevy duchovního vytržení nějakého středověkého světce nebo morbidní zpověď moderního hříšníka. Byla to zhoubná kniha. Těžká vůně kadidla jako by lpěla na jejích stránkách a mátla mozek.

Carson se ptá, jestli je román Naruby nemravná kniha, a jelikož to už spolu jednou probírali, moc dobře ví, jak Wilde odpoví. „Není příliš dobře napsaná,“ odvětí Wilde, „ale nemravnou bych ji nenazýval. Není zkrátka dobře napsaná.“ Carson už předtím zjistil, že podle Wildeova názoru žádné mravné či nemravné knihy neexistují. Jsou jen knihy, které jsou dobře nebo špatně napsané. Carson předstírá neohrabanost: „Mám tomu tedy rozumět tak, že kdyby jakkoli nemravná kniha byla dobře napsaná, šlo by o dobrou knihu?“ Wilde mu vysvětlí, že je-li kniha napsaná dobře, vyvolává pocit krásy, a je-li napsaná špatně, vyvolává pocit znechucení.

Carson: Dobře napsaná kniha předkládající sodomické názory tedy může být dobrá kniha?

Wilde: Umělecká díla nikdy žádné názory nepředkládají.

Carson: Prosím?

Carson jako každý úspěšný právník opakuje větu, kterou chce, aby si porota zapamatovala. „Byl tedy román Naruby sodomickou knihou?“ „Řeknete nám, pane, zdali kniha otevřeně pojednávala o sodomii?“ V jistou chvíli mu Wilde nabídne literární (a poněkud spletitou) obhajobu, neboť prohlásí, že jeho popis „té nejpodivnější knihy, jakou [Dorian Gray] kdy četl“, se neobyčejným způsobem blíží románu Naruby, nicméně když později z francouzské knihy skutečně cituje, dotyčné pasáže nepocházejí z Naruby, nýbrž jde o jeho vlastní výmysl. S Carsonem to však ani nehne: „Vaše lordstvo, táži se ho, zdali kniha Naruby je knihou, jež líčí sodomii.“ A tak dále a tak podobně. Porota zajisté pochopila.

Je to ten nejpodivnější anglický soudní proces s francouzskou knihou. A nesoudí se tu jen jakási importovaná pornografie, nýbrž vliv nepřeloženého francouzského románu na jistý anglický román, a tudíž otázka, zdali lze právem předpokládat, že autor tohoto anglického románu je – jak se věhlasně přepsal lord Queensberry – „pózující somdomita“. Zda Huysmans tehdy věděl (nebo se později dozvěděl), že se jeho kniha ocitla v londýnském Old Bailey a stanula před tímto pseudosoudem, bohužel není možné prokázat.

Francie je semeništěm zvrácenosti, to už se v Anglii v době Wildeových soudních procesů všeobecně vědělo. Kampaň Národního sdružení pro obranu mravnosti měla sedm let předtím za následek obžalobu Edwarda Vizetellyho, vydavatele (už tak trochu zcenzurovaných) překladů Zolových románů, za to, že jeho nakladatelství vydalo román Země. Prokurátor pan Poland u ústředního trestního soudu prohlásil, že román je „zvrácený od začátku až do konce“, a zatímco běžně zvrácená kniha může obsahovat jednu, dvě či dokonce tři zvrácené pasáže, v Zemi se jich objevuje až jednadvacet, načež vyjádřil úmysl každou z nich porotě přečíst. Soudce souhlasil a prohlásil, že jsou sice „všechny nechutné, … nicméně čelí obžalobě a je nutné přednést důkazy“. Jeden člen poroty se zalekl břemene své povinnosti a nervózně se otázal, zdali je opravdu nutné všechny ty úryvky předčítat. Pan Poland porotě připomněl, že mu bude stejně nepříjemné je číst, jako jim bude nepříjemné je poslouchat. Navrhl nicméně následující řešení: „Budete-li mít pocit, že jsou tyto úryvky obscénní – přese vše, co možná prohlásí můj učený přítel na straně obhajoby –, okamžitě čtení ukončím.“

V tu chvíli Vizetellyho právní zástupce pan Williams moudře přestane popírat vinu a učiní doznání, čímž porotu ušetří trapných rozpaků. Následuje jeden z komických dialogů, které zdobí všechna soudní přelíčení týkající se obscénnosti:

Pan Williams: Připomněl bych vám, Vaše lordstvo, že tyto knihy jsou dílem velkého francouzského spisovatele.

Prokurátor: Spíše velmi plodného francouzského spisovatele.

Soudce: Populárního francouzského spisovatele.

Pan Williams: Spisovatele, který se řadí mezi největší francouzské literáty.

Ať už platila kterákoli varianta, Vizetelly dostal pokutu sto liber a soud mu uložil podmíněný trest se zkušební lhůtou dvanácti měsíců.

Britský tisk na Vizetellyho případ reagoval se směsicí nadšení, morálního pobouření, vlastenectví a určité podezíravosti. Nikoli vůči zmiňované zvrácenosti, nýbrž vůči totožnosti těch, kdo na zvrácenost ukázali prstem. „Obrana mravnosti“ koneckonců náležela mezi milované povinnosti tisku, a ne nějakého jiného, stejně samozvaného cenzora. Poněkud promyšlenější argument přednesl deník Liverpool Mercury:

Určitý rozpor nacházíme v beztrestnosti, jíž se těší ti, kdo prodávají tatáž díla oděná v původní francouzštině. Pokud anglické verze překračují zákon, je těžké pochopit, proč je dovoleno, aby se šířily mnohem nechutnější francouzské originály. Ve vzdělanější vrstvě to zanechává stejně znepokojivý účinek jako u méně vzdělaných jedinců. Z mravního hlediska člověk nestojí výše jen proto, že dokáže číst francouzsky, a není žádného logického důvodu, proč by se měl těšit té výsadě, že si smí sáhnout a hledět na smrduté ovoce, jež je sice moudře zapovězeno, avšak pouze anglickému čtenáři.

Byl to bystrý postřeh. Oscar Wilde byl před čtyřmi lety na svatební cestě, a přesto dychtivě sáhl po zvráceném románu ve francouzském originálu, který dokázal přečíst. Společenské následky byly dokonale předvídatelné.

Montesquiou a Polignac se seznámili v roce 1875 v Cannes ve vile Polignacovy neteře, vévodkyně z Luynes. Ani ne dvacetiletý Montesquiou byl, pokud jde o vkus a marnivost, již zcela vyspělý. Chodili na vycházky mezi Cannes a Mentonem a nad sklenkami sherry si předčítali oblíbené literární úryvky. Polignac Montesquiouovi představoval hudbu, kterou neznal, a hrabě mu tuto laskavost oplácel prózou a poezií. Pokud šlo o umělecké porozumění, byli si i přes dvacetiletý věkový rozdíl zcela rovni – hraběcí sebejistotu doplňovaly knížecí pochybnosti. Polignac, jehož homosexualita zůstávala „kostlivcem ve skříni“, jistě pozitivně reagoval na sebevědomí, jež Montesquiou v těchto záležitostech projevoval, i když se nedá přímo říct, že by hrabě své tajemství „ze skříně vytáhl“ – spíš její dveře ozdobil květinami, verši a překvapivými barvami, jako by to všechno bylo zcela běžné. V době, kdy podnikli společnou výpravu do Londýna, znal hrabě Pozziho pouhý rok. Co asi mohlo vést k tomu, že byl taktéž přizván? Jistě, mluvil skvěle anglicky, ale to platilo i pro Edmonda de Polignac, kterého vychovávali ve třech jazycích (ve francouzštině, angličtině a němčině). Pravděpodobnější vysvětlení možná tkví v samotné povaze nákupů. Všichni, kdo nakupují – ať už v obyčejných pouličních obchodech, nebo (na druhém konci spektra) v místech, kde je možné pořídit zboží intelektuální a dekorativní povahy –, milují a potřebují další nakupující, zvláště takové, kteří jako Pozzi při nákupech projevují patřičné zanícení, jsou družní a vkusní (a stejně solventní).

Je tu však i další možné vysvětlení: vděčnost. Koncem června roku 1884, tedy rok před londýnským výletem, Pozzi obdržel od Montesquioua dar: luxusní cestovní kabelu z marocké kůže od Aspreye v Mayfair, jež měla navrchu vyraženou pozlacenou korunku a písmeno „R“. Když ji otevřel, objevil sérii do sebe vložených zmenšujících se obálek. V té nejmenší se nacházela báseň, kterou hrabě napsal šarlatovým a fialovým inkoustem a Pozzimu v ní děkoval za léčbu své, jak to sám vyjádřil, „vitality tlejícího listoví“. Chirurg a Pozziho životopisec Claude Vanderpooten tento slovní obrat interpretuje jako obraz sexuálního selhání – tedy impotence, nebo možná předčasné ejakulace –, načež spekuluje, že Pozzi jeho zdravotní stav léčil „empirickým, přátelským, psychoterapeutickým postupem“ a „ochoření“ nakonec bylo „veskrze nevratné“. Poetická, třebaže nikoli nutně smyšlená diagnóza sto let poté. Ať už skutečnost byla jakákoli, pozvání Pozziho mohlo být poděkováním za jeho léčbu – a také příležitostí k tomu, aby použil svou cestovní kabelu.

Pokud se ale životopisec nemýlí, máme tu další zvláštní podobnost. V úvodu románu Naruby se dočteme, že si des Esseintes coby mladý pařížský světák značně užíval svého sexuálního apetýtu – nejprve se zpěvačkami a herečkami, poté s milenkami „již známými svou zkažeností“ a nakonec s prostitutkami –, než ho přesycenost, znechucení sebou samým a varování lékařů před syfilidou přimějí se sexu vzdát. Leč jen na chvíli. Po této odmlce se jeho představivost opět vznítí, tentokrát jeho vlastním pohlavím, „nepřirozenými milostnými vztahy a zvrácenými rozkošemi“. Opět však pocítí přesycenost, začne trpět nervovým vypětím a upadá do letargie. Mimoto „se pomalu blíží impotence“. (Impotence trápila i samotného Huysmanse, třebaže nežil tak extravagantně zhýralým životem jako jeho výtvor.)

Jelikož je však des Esseintes dandy a rebel, rozhodně není z tohoto vývoje událostí zoufalý, a naopak se raduje. Impotence je koneckonců jedním ze způsobů, jak odejít ze světa, a přesně to má v plánu: důsledněji se stáhnout do ústraní. Pokud se má stát úspěšným novodobým poustevníkem, ztráta chuti k sexu mu v tom zjevně pomůže. A tak des Esseintes v první kapitole románu svůj nový stav oslaví „černou“ večeří. Rozešle pozvánky připomínající parte. Výzdoba, květiny a ubrusy jsou černé, stejně jako jídlo, pití a číšnice, zatímco orchestr skrytý v pozadí vyhrává pohřební pochody. Je to afektované a veselé rozloučení s protivně palčivou povinností být potentní.

Jak si Montesquiou tyto čtyři odstavce vysvětlil, není známo. Určitě měl za to, že jsou spíš dílem náhody, než že by něco vyzrazovaly. Dandy a estét v každém případě obecně rád zatřese normami, jejichž součástí, a tudíž výrazem měšťáctví, se může stát i sex, včetně svých alternativních projevů. Sex také vede k manželství, rodině, zodpovědnosti, kariéře, do křesla ve správní radě, k přátelství s místním biskupem atd. Impotence se s jistou hravostí dá zhodnotit jako vyjádření vzpoury proti nenáviděným měšťákům a další důkaz o estétově nadřazenosti.

První kulka tohoto příběhu má historický a literární rodokmen. Hrabě Montesquiou vlastnil kabinet kuriozit – vlastně ho připomínala celá jeho domácnost, jež byla jakousi vnější expozicí jeho vnitřního estétství a znalectví rozličného druhu. Léon Daudet, starší syn romanopisce Alphonse Daudeta, v jednom díle svých mnohasvazkových pamětí vzpomíná, jak pro něj hrabě uspořádal komentovanou prohlídku zvláště vysoce ceněných exponátů. Jedním z nich byla „kulka, která zabila Puškina“. V souboji, k němuž došlo v roce 1837, básníka zabil francouzský důstojník ruské kavalergardy Georges-Charles de Heeckeren d’Anthès. S takovou smrtí se Pozzi během své profesní dráhy seznámí obzvlášť důkladně a po celý život se ji bude snažit ulehčit či obelstít. Kulka do Puškinova těla vnikla u kyčle a zastavila se až v břiše. V té době nebyla operace možná, a tak po dvou dnech bolestí a utrpení básník zemřel. Osmnáct let nato se narodil hrabě. O tom, jak se kulka dostala do Montesquiouovy sbírky, nemáme žádné záznamy.

Pozzi pocházel z provinční měšťanské vrstvy, na niž Montesquiou instinktivně hleděl spatra. Hrabě si rád užíval „aristokratického potěšení popuzovat“ (což je Baudelairův výraz), ale Pozzi jeho odsudku (a většinou i jeho snobství) neustále unikal. Měl v sobě něco, co lze nazvat „měšťáckým potěšením těšit druhé“, a od samého počátku byl navíc obratným společenským taktikem.

Když v roce 1864 dorazil na studia medicíny do Paříže, pár důležitých kontaktů zde přece jen měl. Mezi jeho spolužáky patřili přátelé z protestantského jihozápadu a pomoc mu poskytoval i o dvacet let starší bratranec Alexandre Laboulbène, známý lékař společenské smetánky, jehož klientela zahrnovala panovnický rod Napoleona III. Pozzi měl v sobě kouzlo a ctižádost, ale především to byl hvězdný student. V roce 1872 obdržel zlatou medaili pro stážistu roku. Specializoval se na břišní dutinu. V roce 1873 získal doktorát za fistuly horního rekta. Jeho dizertační práce nesla název „Význam hysterektomie při léčbě fibroidních nádorů dělohy“. A našel si i důležitého patrona v osobě Paula Brocy (taktéž protestanta z jihozápadu), slavného chirurga z nemocnice Lourcine-Pascal a zakladatele Antropologické společnosti, jejímž členem se stal i Pozzi. Broca Pozziho navrhl jako spolupřekladatele Darwinova spisu Výraz emocí u člověka a u zvířat, který ve Francii vyšel v roce 1874. Když Broca o šest let později v šestapadesáti letech náhle zemřel, pitvu si mezi sebou rozdělili čtyři jeho kolegové a Pozzi obdržel Brocovu lebku a mozek. O několik let později přejmenovali nemocnici Lourcine-Pascal na nemocnici Broca a její lebkou a mozkem se na třicet let stal právě Pozzi.

Dalším patronem jeho mladých let by parnasistní básník Leconte de Lisle. Seznámili se zřejmě kolem roku 1870, kdy si básník a jeho žena vzali Pozziho pod svá křídla. Syn vojenského chirurga Leconte vášnivě věřil ve znovusjednocení vědy a poezie, které se od sebe na tak dlouhou dobu odloučily. Byl to rovněž volnomyšlenkář a pomohl uhasit jakékoli přetrvávající jiskřičky víry, které si snad Pozzi z Bergeracu přivezl. Uvedl ho do literárních kruhů a představil Hugovi. Vyslechl si Pozziho nepříliš povedené verše a pobídl ho, ať se učí německy. Když v roce 1894 zemřel, učinil z Pozziho vykonavatele své literární závěti a odkázal mu svou knihovnu a písemnosti.

Leconte se také stal klíčovým kontaktem, jenž bezděčně napomohl Pozziho mladistvému (nebo spíše předčasně vyspělému) románku se Sarah Bernhardtovou. Jemu bylo kolem pětadvaceti a studoval medicínu. Ona byla o dva roky starší vycházející hvězda – herečka jakési nové přirozenosti (i když šlo o spontánnost, která byla přirozeně zcela pod kontrolou) a jiného tělesného typu, jenž byl útlejší a křehčí, než tomu bývalo u průměrné první milovnice. Pozziho spolužák z medicíny později vzpomínal na to, jak Bernhardtovou společně pozvali na večeři, aby se mohla s básníkem seznámit. Když Leconte dorazil, Bernhardtová odrecitovala zpaměti snad polovinu jeho díla, načež básník propukl v pláč a zlíbal jí ruce. Byl to tedy nadmíru úspěšný večer a krátce nato už Pozzi večeřel u Bernhardtů se Sarah, jejím malým synkem, jeho domácím učitelem a neteří, jež jí byla svěřena do péče. Povečeřeli en famille, načež tito dva velmi mladí lidé poslali děti spát a zůstali o samotě. Nikdy se už nedozvíme, kdy co začalo a jak dlouho to vydrželo, ale románek vyzrál v přátelství trvající půl století. Na obou lpěl přídomek „božský“: On pro ni vždycky byl „Docteur Dieu“, zatímco ona (téměř) pro každého „božskou Sarah“. Měl však i pozemštější přezdívku, jíž ho obdařila společenská hostitelka paní Aubernonová, totiž „L’Amour médecin“, což je název Molièrovy hry „Láska lékařem“, i když v Pozziho případě se častěji překládá jako „Doktor Láska“.

Hodili se k sobě povahou. Byli vášniví, ale vlastnický pud se u nich projevoval jen v nepatrné míře (nebo spíš ve značné míře projevovali svou neposednost). Bernhardtová uměla lichotit mužskému egu a zároveň mírnit dandyovskou rivalitu. A také všechno brát s patřičnou lehkostí, bylo-li to třeba. On lačnil po milenkách, ona po milencích. Pozziho životopisec uvádí ve stylu sluhy Leporella seznam tělesných typů, které Pozziho přitahovaly (což byly prakticky všechny), načež dodává s podivnou upjatostí (či naivitou), že „Pozzi nikdy nic nepředstírá“. Také píše, že „jedno je jisté: se všemi těmito ženami nadále udržoval přátelské vztahy“. Zní to až příliš idylicky na to, aby to byla pravda.

Detaily a do značné míry i konkrétní jména jsou jen záležitostí dohadů. Pozzi byl velmi diskrétní a podle všeho neroznášel klevety (pokud ano, nikdo je nezapsal). Pozziho dopisy Bernhardtové se nedochovaly, několik jejích dopisů Pozzimu ano. Obsahují srdečná slůvka a vyjadřují „bezprostřední potřeby“, ale téměř se z nich nedá vytušit, jak moc těsný v těch počátečních letech jejich vztah byl, a ostatně ani jak často se tehdy setkávali. V jednom dopise mu píše: „Je pravda, že jsem Vám lhala, ale nikdy jsem Vás nepodvedla.“ Zní to jako typická ukázka francouzské sofistiky, ale dává to určitý smysl: Vždycky jsem tě upozorňovala na to, že budu spát s jinými, a bylo nutné ti zalhat, aby k tomu došlo, takže ta významnější pravda stále platí, třebaže tu méně významnou narušila lež.

Podle Pozziho životopisce byla jistým klíčem k jejich vztahu „známá vzájemná náklonnost mezi protestanty a Židy“. (Šlo tu skutečně o víc než jen o nezbytnou solidaritu dvou historicky vyloučených menšin katolické Francie?) Jenže Vanderpooten tvrdí, že tato záležitost má ještě hlubší kořeny. Domnívá se totiž, že Pozzi projevoval „židovskou vnímavost“. A také měl „celou řadu židovských přátel“. A dokonce „se měl oženit s Židovkou“.

Nikoli však se Sarah Bernhardtovou. Věděla, že manželství pro ni není to pravé, a její jediný pokus (svatba se konala roku 1882 v Londýně) skončil naprostým fiaskem. Pozzi místo toho chodil na její představení, přijímal ji ve svém salonu, a když bylo třeba, působil jako její lékař a chirurg (v nezbytném případě dokonce prostřednictvím transatlantického kabelogramu) a půjčoval jí peníze. Sarah Bernhardtová žila svobodným sexuálním životem, což bylo pro mnohé skandální, nicméně právě tak skandální, jak to řádná francouzská společnost od hereček po celá staletí očekávala. Opakování takových skandálů společnost utvrzovalo o správnosti jejích vlastních morálních zásad.

Má-li mladý pařížský medik takové patrony jako Brocu a Leconta a v posteli (své či její) občas Sarah Bernhardtovou, těžko si představit slibnější uvedení do společnosti.

* * *

Merrie England, Zlatý věk, la Belle Époque: takové blyštivé obchodní značky vzniknou pokaždé až zpětně. V roce 1895 či 1900 si lidé v Paříži rozhodně nenotovali „Právě se nacházíme v Belle Époque, tak si to hleďme pěkně užít“. Toto slovní spojení, označující období míru mezi katastrofální francouzskou porážkou (1870–1871) a katastrofálním francouzským vítězstvím (1914–1918), se ve slovníku objevilo až po další francouzské prohře (v letech 1940–1941). Jmenoval se tak jeden rozhlasový pořad, který se postupně proměnil v živý divadelní muzikál: pohodový název a pohodové rozptýlení, které zároveň pochlebovalo jistým německým předsudkům o „olalá kankánové Francii“. Belle Époque: locus classicus míru a radosti, půvab s více než letmým dotykem dekadence, poslední rozkvět umění a poslední rozkvět zavedené společenské smetánky, než tuto lehkou fantasy poněkud opožděně odválo kovově lomozící a neošálitelné 20. století, které strhalo všechny ty elegantní a duchaplné plakáty Toulouse-Lautreca z malomocně vyhlížejících zdí a stěn smrdutých pisoárů. Možná pro někoho to takové bylo a jistě spíš pro Pařížany než pro většinu ostatních. Jenže „Paříž je pouze předměstím Francie“, jak jednou napsal moudrý znalec francouzských dějin Douglas Johnson.

Ve své době však „krásný věk“ byl (a byl také tak vnímán) věkem neurotické, až hysterické národní úzkosti, naplněný politickou nestabilitou, krizemi a skandály. V takových hyperventilujících časech dokázaly předsudky rychle metastázovat v paranoii. „Známá vzájemná náklonnost“ mezi historicky pronásledovanými protestanty a Židy se v myslích některých lidí mohla proměnit v akutní hrozbu. V roce 1899 vydal jistý Ernest Renauld knihu Protestantské nebezpečí, jejímž účelem, jak sám vysvětloval, bylo „strhnout masku nepříteli, tedy protestantovi, jenž se spojil se Židem a svobodným zednářem proti katolíkovi“.

Nikdo netušil, co přijde, protože jen zřídkakdy přišlo to, co přijít „mělo“. Reparace požadované Pruskem, jejichž smyslem bylo zemi ochromit na celá desetiletí, Francie rychle splatila a stálo ji to mnohem míň než epidemie mšičky, decimující od roku 1863 její vinice. Mělo dojít k rozsáhlým ústavním změnám, ale na poslední chvíli a ze zjevně malicherných důvodů jim bylo zabráněno. Po porážce s Pruskem se už monarchie připravovala na návrat k moci, když tu náhle uchazeč o trůn, hrabě z Chambord, odmítl přijmout národní vlajku v podobě trikolóry. Chtěl bílou lilii, nebo nic, a tak nic nedostal. Koncem 80. let 19. století se očekávalo, že po volbách v roce 1889 se k moci dostane katolík, roajalista, populista a revanšista generál Boulanger. (Jedním z nepříliš slibných kandidátů byl i kníže Edmond de Polignac, kterého vybrali, aby se o křeslo ucházel v Nancy, avšak cesty spojené s volební kampaní mu připadaly natolik únavné, že nakonec odstoupil.) Poté, co tento demokratický pokus selhal, bylo naprosto jisté, že dojde ke státnímu převratu, jenže i Boulanger na poslední chvíli cuknul, zřejmě na radu své milenky s úžasným jménem madame de Bonnemains. Jedna významná ústavní změna se však přece jen uskutečnila, totiž odluka státu a církve. Zákon z roku 1905 dodnes zůstává základem francouzského sekularismu.

Lékem na domácí politický zmatek – nebo alespoň prostředkem k odvedení pozornosti – bývá zahraniční vojenské dobrodružství. Francouzi, stejně jako Angličané, v té době věřili, že mají ve světě jedinečnou mission civilisatrice a jeden i druhý národ se dle očekávání domníval, že jeho civilizační poslání je civilizovanější než poslání toho druhého. Jedinci, kteří se měli civilizovat, to však vnímali odlišně – spíš jim to připadalo jako podmaňování. Na jaře roku 1881 tudíž Francouzi vpadli do Tuniska a na podzim téhož roku zde potlačili povstání. V mezidobí podepsali s bývalými tuniskými vládci „smlouvu o ochraně“. Ta formulace mluví za vše. Ti, kdo nabízejí ochranu, natahují ruce po penězích, které za ni žádají. Byla to doba gangsterského imperialismu. Mezitím se britské impérium v letech 1870–1900 rozšířilo na území čítající zhruba deset a půl milionu kilometrů čtverečních.

Ve Francii byla politická korupce endemickou chorobou. Říkávalo se, že „každý bankéř má svého osobního senátora a vlastní poslance“. Jazyk tisku byl agresivní, zákony postihující pomluvu příliš laxní, fake news víc než běžné a k zabíjení vždycky stačil jen krůček. Mezinárodní anarchistický kongres schválil v roce v 1881 „propagandu činem“ (už samo slovní spojení pocházelo z francouzštiny) a jejím terčem se stal život na vysoké noze (svět oper a módních restaurací), jímž se Belle Époque tak chvástala. Když v roce 1892 skončil anarchista Ravachol u soudu a pod gilotinou, odpovědí byla hřebíková bomba vržená do Poslanecké sněmovny, kde zranila padesát lidí. Došlo k atentátům na nejvyšší úrovni: v roce 1894 na prezidenta republiky Sadiho Carnota, v roce 1914 na socialistického předáka a odpůrce války Jeana Jaurèse.

Rovněž sílil nativismus „krve a půdy“, jenž nabádal k „probuzení“ staré Galie, projevovala se zuřivá touha pomstít se Prusku (již vyjadřoval Boulanger) a docházelo k náhlým a nekontrolovatelným výbuchům antisemitismu. A tato tři vlákna se vzájemně propletla v Dreyfusově aféře, v té době zcela dominantní politické události, která přesahovala jakoukoli „prostou“ justiční záležitost tím, že v sobě zhušťovala minulost a současně formovala budoucnost. Do případu byli tím či oním způsobem zapleteni všichni. Když Dreyfuse v roce 1895 degradovali, Sarah Bernhardtová seděla v první řadě. U druhého procesu v Rennes o čtyři roky později byl přítomen zase Pozzi. (Pozzi byl ostatně všude.)

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Muž v červeném kabátě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.