Přeložila Eva Dohnálková

Hans-Olav Thyvold: Hodní psi k jižnímu pólu nedojdou

Copyright © Hans-Olav Thyvold, 2017

This translation has been published with

the financial support of NORLA

Translation © Eva Dohnálková, 2021

ISBN 978-80-249-4491-3

Pour Jacqueline

První hryz

’Cause when love is gone,

there’s always justice.

And when justice is gone,

there’s always force.

And when force is gone,

there’s always Mom.

Hi Mom!

Laurie Anderson

Toto je poslední den Majorova života, to jsem pochopil hned, jakmile jsem do pokoje nemocného dnes dopoledne vstoupil jednou prackou. Jak jsem to poznal? Major na posteli připomínal vyhublý, hlasitě oddechující stín sebe sama, ale stejně vypadal i včera, předevčírem a předpředevčírem. Ten den ještě předtím, to si nepamatuju, a ten předchozí už vůbec ne.

Paní Thorkildsenová mě zvedla na jeho postel, což dělávala každý den. Major si mě rád bere k sobě. Možná proto jsem na světě. Jednou mě jeden afghánský chrt označil za přerostlého gaučového psa. A mně to vůbec nevadí. Rád bych věděl, co by tak mohl třesoucí se chrt s nohama jako tiplice nabídnout člověku, který už nemá na práci nic jiného než umírat? To je chvíle vyžadující něhu a lásku a pak je naprosto v pořádku, když jste přerostlý gaučový pes, který nabízí svou srst a soucit.

Oblízl jsem Majorovi pořádně obličej, během posledních dnů ho to těšilo, ale necítil jsem z něj žádnou radost, jenom puch. Zápach čehosi špatného, co v Majorovi narůstalo, se objevil už dlouho před tím, než ho označili za „nemocného“ a přijeli si pro něj, ale teď zápach zaplnil celý pokoj všemi svými odstíny. Hořkost smrti. Sladkost smrti.

Toč se pejsku, jak jen chceš, ocas nikdy nechytneš.

Tuhle říkanku mě naučil Major, ale musel jsem si ji nejdřív vyzkoušet v praxi, než jsem uznal její pravdivost. Honil jsem se za svým ocasem usilovně a vytrvale, neustále jsem měl už blizoučko k tomu, abych toho ničemu dostal, ale nakonec jsem se smířil s pravdou:

Ocas nikdy nechytneš.

Paní Thorkildsenová spí. Bál jsem se, že pokud si chvilku neodpočine, tak jako první umře ona, ale jestli chce stihnout Majorovu poslední chvilku na tomhle světě – a vím, že určitě chce –, tak se teď bude muset probrat.

Nejjednodušší by bylo vzbudit ji štěkotem, ale tady v Domově nechci vydávat žádné zvuky. Jsem slušně vychovaný pes a nikdy se nezbavím strachu z toho, že mě někdo vyhodí ven. Netuším, z čeho tahle obava pramení, protože si ani nevzpomínám, že by mě odněkud kdy vyhodili, ale tak už to přece s úzkostmi bývá. K tomu, aby vzkvétaly, nepotřebují žádný důkaz.

Překročím Majorovy nohy, vyplížím se z postele a ťap, ťap, přiťapu k židli Paní Thorkildsenové. Šťouchnu ji do nohy, opatrně, aby sebou netrhla, což se ale samozřejmě stane. Je zmatená jako vždycky, když se probudí nečekaně, ale zároveň hned vyskočí na nohy, a kdyby měla dost sil, skoro by se dalo říct, že jako laňka. V každém případě je to dost rychlé na to, abych sebou vyděšeně trhl já.

Paní Thorkildsenová položí Majorovi ruku na čelo. Skloní se a přiloží mu ucho k ústům. Zadrží dech. Dlouze. Podívá se na mě. Dlouze.

„Potřebuješ ven?“ zeptá se.

Ne, sakra! To bych se přece předními tlapkami opíral o dveře, škrábal bych a u toho kňučel. Copak mě ani po tolika letech nezná? Paní je inteligentní, sečtělá žena, ale pokud jde o to, co chci říct, někdy jí to zapaluje opravdu pomalu. Možná je to mojí povahou. Já jsem pes jednoho pána, a to jsem nikdy neskrýval. Naopak. Paní Thorkildsenová mě krmí a koupe, kartáčuje mi srst a bere mě na procházky od chvíle, co si pro Majora přijeli, no, předtím to dělala taky, ale až do dne jeho smrti jsem a budu Majorův pes. Když teď ten den smrti nastal a ze mě se stane psí vdovec, tak mě napadá, že jsem se nikdy ani nezamyslel nad otázkou, co se mnou a s Paní Thorkildsenovou bude dál. Dosti má zítřek svého trápení. To je dobré pravidlo. Dostávat jídlo jenom v pevně stanovenou dobu je naopak pravidlo hloupé.

Paní Thorkildsenová tiše mumlá na svého manžela a zvlhčuje mu přitom rty houbičkou, mluví tiše tím svým zpěvavým jasným hlasem, který se vždycky, když spolu sedávali za soumraku, každý se svou sklenicí dračí vody, a pobrukovali si písničky, jejichž slova zapomněli, tak pěkně hodil k Majorovu hlubokému hlasu. A pak si povídali o všech podivnostech, které spolu zažili. O proradných pratetách a núbijských králích. O lodích a knihách. O válce, která byla, a o té, co přijde. Někdy si vyprávěli o tom, co měli udělat. A potom tu byla spousta věcí, které udělali nebo neudělali, o nichž nikdy nemluvili.

Když Paní Thorkildsenová skončí s otíráním, zůstane stát a pozoruje svého manžela, který vypadá, jako by klidně spal, ale uvnitř se ze všech zbylých sil snaží zemřít. Není to tak snadné jako dřív.

Cosi způsobilo, že se v bílé hlavičce Paní Thorkildsenové zrodilo rozhodnutí. Neobratně s vypětím sil se vyškrábe na Majorovu velikou kovovou postel, musí se skoro vmáčknout mezi bočnici a jeho ještě pořád obrovské tělo, a pak klidně spočine na jeho paži, přesně tak, jak jsem to dělával já.

V místnosti se znovu rozhostí ticho a já nevím, co dělat. Postel je moc vysoká, bez pomoci Paní Thorkildsenové se tam nedostanu, a vzhledem k tomu, že ona se právě vyštrachala nahoru, tak asi nemám moc důvod doufat, že by pro mě slezla dolů a pak se znovu vyškrábala na svoje místo, že? Čekám dole a zvažuji své možnosti.

Možnost A: Kňučení je vyloučené kvůli strachu z toho, že mě někdo vyhodí ven, který jsem už zmiňoval.

Možnost B: Neklidné přecházení po pokoji sem a tam. To není nikdy na škodu, jenže to taky ničemu nepomůže. Ať tak, či onak, možná bych měl tuto variantu zvážit.

Možnost C: Sedět v napjatém pozoru jako jeden z těch dojemných kokršpanělů, kteří truchlí na hrobě svých dávno zesnulých živitelů. „Fido proseděl na hrobě devět let.“ Ano? Nemohl se Fido radši zastřelit a spočinout ve futrálu společně se svým páníčkem? No, zapomněl jsem na ty zatracené protilehlé palce, které nám chybí. Někdo by už měl vyrobit zbraň pro psy. To je obchodní příležitost.

I Paní Thorkildsenová nejspíš ví, že se Major dneska v noci rozžehná se životem, ale mluví na něj, jako by cestoval domů a ještě mu do cíle jeden den zbýval. Až dorazí, sednou si s naplněnou sklenkou a budou pozorovat, jak den pomalu přechází v noc. Zapálí si pár svíček. Pustí si Haydna. Rozdělají oheň v krbu. Hovor poplyne potichu a měkce. Bude to fajn.

Paní Thorkildsenová si může říkat, co chce, ale já mám strach, že je už pozdě. Ta část Těla, ke které se dnešní noci tiskne, přestane co nevidět fungovat. Kdesi v něm je Major – mechanik, jenž systematicky prochází kolem a vypíná jeden spínač za druhým, malý mechanik, který utahuje kohoutky a zhasíná světla. Táhne z něj alkohol a zmar, přesně tak, jak si to přál.

„Doufám, že ti nemusím říkat, že tě mám ráda…“

Slova Paní Thorkildsenové znějí tak samozřejmě, že by skoro dokázaly zakrýt, jaká je to senzace, že je vůbec vyslovila. Něco takového jsem Paní Thorkildsenovou nikdy říkat neslyšel!

Major třikrát po sobě hlasitě škytne. Je tady, a i když to Paní Thorkildsenová neslyší, já ho slyším, jak mě volá. Jen pramáti všech vlků tuší, kde se ve mně vzalo tolik síly, ale jedním skokem se ocitnu zase nahoře na posteli. Protáhnu se mezi zeď a Majora na svojemístečko a nacpu čumák do jeho dlaně, která je navzdory nemoci a smrti pořád cítit mořem a fosforem. Už nemám strach.

Chviličku před tím, než se mu zastaví srdce, přestane dýchat. Závod bez vítěze. Úplně nakonec vydá zvuk, jaký jsem od něj nikdy neslyšel. Je to zvuk jeho hlasu, který se snaží uniknout, než ho také popadne mechanik do svých pracek.

Je pryč.

Chvilku trvá, než Paní Thorkildsenová zjistí, že k tomu došlo. Netuším, jestli usnula, ale teď je úplně vzhůru. Osloví ho jménem. Ruka na čelo, ucho k ústům, zadrží dech. Hučení klimatizace. Pak se Paní Thorkildsenová potichu rozpláče a já musím znovu povolat do zbraně svůj čenich. Zabere to nějaký čas a tři šťouchnutí, než si mě znovu všimne. Popotáhne a položí mi na krk svoji drobnou ruku. Škrábání jí docela jde, chybí jí Majorova přesně odměřená hrubost, ale na druhou stranu má nehty. S tím to dotáhne daleko. Na okamžik se na mě zadívá a pak pronese:

„Jo, jo, Tassene, tak jsme tu zůstali jenom ty a já.“

Pak spíme, všichni tři.

Narodil jsem se na venkově. Chlévského zápachu jsem se za ta léta zbavil, ale i tak jsem pes ze statku. Šest v jednom vrhu. Pozdě zjara. Otce jsem nikdy nepoznal, nicméně si myslím, že tomu není třeba přikládat přílišný význam. K psychologii jsem trochu skeptický. Aspoň v případě psů.

Sourozenci, k nimž jsem patřil, mizeli jeden po druhém a býval bych zmizel i já, kdybych se nenarodil tak, jak jsem se narodil.

Se špatnou barvou.

Můj život je takový, jaký je, protože mám ve tváři jinou barvu, než jaká je považovaná za „správnou“. K tomu stačí málo. V mém případě to, že horní část čumáku mám jako jediné místo na těle porostlou bílou srstí místo černé. Bílá skvrna na nose a stal se ze mě pes druhé kategorie, pes nepoužitelný na výstavy, podřadný kus. Ten, který přebývá, když se zbytek vrhu rozprodá.

Ležák.

Tenkrát jsem samozřejmě ničemu z toho nerozuměl. Jako většina štěňat jsem byl prostě vděčný za každého rivala, který zmizel od misky. Byla to dobrá doba a v průběhu dlouhatánského léta naplňujícího všechny mé smysly mnoha dojmy se to pořád zlepšovalo a pak napadl sníh a myslím, že to byl první sníh, co jsem kdy viděl.

S čerstvým sněhem přišel jiný život, přesněji řečeno další nové životy v podobě nových sourozenců. Neptejte se mě, jaký otec zplodil tuhle skupinku, která proměnila můj život v peklo hned ve chvíli, kdy přišla na svět. Matka mi v posledních měsících připadala čím dál víc duchem nepřítomná, ale teď se vůči mně začala chovat vyloženě nepřátelsky. Jaký je to pocit, ví jenom ten, na koho vlastní matka vrčela a rafala.

Mávnutím kouzelného proutku jsem se z požehnaného jedináčkovského stavu stal vyvržencem vrhu. Vyvrženec je příliš mírné označení. Ani jsem k sourozencům nepatřil. Bratr a sestry mi připadali docela fajn a pěkně voněli, ale vztah s matkou už nebyl jako dřív. Myslím, že mě to ovlivnilo, ale jak jsem říkal, na nás Freud neplatí. Ani Pavlov, když na to přijde.

Od rána do večera dusali po domě lidé různého stáří i podob, všichni s jedním cílem: podívat se na štěňátka! Znovu nastal ten čas a měl jsem naději, že klid a stabilita se do mého života mohou vrátit, jen co se těch parchantů zbavím. Vrčení a poštěkávání bych matce dokázal jednou provždy odpustit, v nejhorším případě bych se mu aspoň dokázal vyhnout.

Navzdory velkým rozdílům, co se týče podoby a věku, reagovali skoro všichni příchozí přesně stejně. Ztišili hlas, srdce jim bilo klidněji, krev začala vonět sladčeji. Ve všech hlasech se ozývaly varianty téže melodie, přicházeli, aby nalezli oblíbence. Aby si vybrali psa. Lze to přirovnat k situaci, kdy jdete do sirotčince a koupíte to dítě, které se vám líbí.

Kdo srovnává chov psů s chovem dětí, plete se na celé čáře. Po celé její délce, ne-li víc! Jen málo lidí vidělo, jak se jejich pes narodil (bohužel!), a ještě méně lidí nechává své děti po společně stráveném láskyplném životě uspat. A zatímco vaše dítě doufejme za pár let vyroste, odtáhne z domu a dá sbohem vašemu osobnímu šílenství, pes zůstane po celý svůj život, celý život, ve kterém vy se nakonec proměníte v samotného všemohoucího Boha:

Nechám svého psa žít, nebo ho nechám zemřít?

Právě během této druhé nechutné soutěže krásy jsem si skutečně uvědomil své slabiny. Na mě se totiž nikdo nepodíval, dokud se nenabažil pohledu na štěněcí klubíčka, a když pohledem zabloudil ke mně, ptal se pokaždé na totéž:

Proč je tenhle tak velký? A zaznívala pořád ta stejná svatouškovská odpověď o bílé skvrně na čenichu. Závod začal, ale v soutěži se čtyřmi klubíčky, která ještě nepochopila, že ocas je vzadu a život je plný temných koutů, bych se ani bez skvrny na čumáku nestal favoritem.

„Ó,“

říkali většinou, když štěňátka viděli, a já vlastně nikdy úplně nepochopil, co tím myslí. Zvedali je, hladili a drbali, až se nedalo poznat, kdo z nich je z toho víc vedle. Děti a dospělí, ženy i muži, všichni do jednoho se nechali uhranout. I mě drbali a mluvili na mě laskavě. Trocha lesku dopadla i na mě, jak se říká, ale já – pes v rozpuku života – jsem si připadal jako starý slon.

Když jsem si představil, že bych prožil život v rukou těch odporných dětí, které sem přicházely, přeběhl mi mráz po páteři až ke špičce ocasu. Není možné darovat psa nevycvičenému dítěti. Přišly tam holčičky, které žádného psa ani nechtěly, chtěly králíčka (!), ale matka s otcem rozhodli, že budou mít psa. Moudrá volba, ale jak asi chudáka psa ovlivní, když vyrůstá jako králičí náhradník? Co když pes, možná až v dospělosti, zjistí, k čemu došlo?

Nicméně jsem rád, že jsem tenhle trh s masem a kožešinami viděl, a ještě raději, že jsem se ho kvůli své bílé skvrně a nálepce starého psa neúčastnil. Neměl jsem potuchu, co je to „výstava psů“, ale vyděsil jsem se pokaždé, když jsem to spojení zaslechl. Že nejsem stvořen pro výstavy, mi nejenom nevadilo, bylo to pro mě osvobozující, i když mě zároveň zajímalo, co to taková výstava psů vlastně je. To spojení ve mně vyvolávalo jisté poněkud nezdravé fantazie.

Když se tehdy v aukci ocitl můj vlastní vrh, byl jsem ještě příliš mladý a hloupý na to, abych pochopil, s jakým cynismem výběr a prodej štěňátek probíhá. Musel jsem se svému štěstí v neštěstí – sarkasticky – smát pod vousy. Díky tomu, že lidé ani po desítkách tisíc let společného soužití se psy nepochopili význam prvního přikázání, bodu jedna tečka jedna v uživatelské příručce: „Nesuď psa podle kožichu“, dostalo se mi možnosti prožít zcela výjimečný psí život.

Lišil se od všech ostatních, kteří přicházeli, a z mých skvrn na srsti se radoval už u dveří. Jako jediný dorazil sám. Taky byl nejstarší. A největší. Jakmile překročil práh, byl pokoj jeho, od té chvíle platila jeho pravidla. Starý alfa samec, který se potuluje sám, těžko odhadnout, jak si celou situaci vyložit, ale mém případě jsem všechny novinky vnímal negativně.

Jako jediný se při setkání s naší malou skupinkou nijak sentimentálně nerozplýval. Neřekl ani:

„Ó______“

Jen na mě ukázal a zeptal se:

„Co je s tamhletím?“

Znovu jsem si musel vyslechnout, jak někdo konstatuje a vysvětluje moji méněcennost. Rozhodně jsem neměl chuť putovat kamkoli jinam, ale ani jsem nechtěl, aby mě někdo ponižoval. Velký alfa samec si odpověď ani nevyslechl do konce a vpadl do toho:

„Za půlku. Hotově.“ Tak se stal Major majitelem mého psího života.

Celé se to odehrálo tak rychle, že jsem ani nestihl pochopit, co se děje, a najednou jsem se poprvé v životě ocitl v autě. Zpočátku jsem měl dojem, že se nepohybuje auto, ale krajina kolem nás, a to změnilo cestu v noční můru. Ať jsem se usadil jakkoli, neviditelné síly mě táhly všemi směry, až jsem ztratil přehled, co je nahoře a co dole. A netušil to ani můj žaludek. Jeho obsah putoval vzhůru. Většinou bych takovou lahůdku zase slupnul, ale cítil jsem se prachbídně a zůstal jsem ležet ve vlastních zvratcích, dokud jsme nepřijeli na místo a já se – aniž bych si to uvědomil – ocitl doma.

Byl jsem nemocný, hotový lazar, takže si většinu toho prvního večera nepamatuju, nebo prostě zvyk přemazal vzpomínku na to nezvyklé. Ale slyšel jsem ten příběh mnohokrát vyprávět. Jak Major jednoho dne Paní Thorkildsenové, která se už dávno před tím, než onemocněl, začala strachovat o jeho život, přivezl domů bez jakéhokoliv souhlasu nebo varování páchnoucí štěně. Jak mě osprchovali ve vaně, zabalili do starého županu a vyfotili. Paní Thorkildsenová tu trapnou fotografii ráda vytahuje, klidně i před zcela neznámými lidmi.

Tenhle příběh ale nakonec poslouchám docela rád kvůli tomu, že když Paní Thorkildsenová vysvětlí, jak moc si nepřála psa, zakončí vyprávění slovy:

„Major věděl, co dělá, když Tassena pořídil.“

A jakmile to řekne, cítím, jak znovu nabývám své důstojnosti. Důstojnost je pro nás psy důležitá, přestože je možná těžké si toho všimnout, když zrovna hrabeme v popelnici nebo se snažíme o koberec poškrábat na zadku.

Výchova psa není, jak známo, žádná exaktní věda. Na cukr a bič Major nevěřil. Ovšem bič a kousky masa, to je něco jiného. Nemyslete si ale, že mě tloukl bičem. To nebylo potřeba. Stačilo stisknout volnou kůži na krku a hned jsem si uvědomil jeho sílu. A jeho síla byla i mojí silou. Se psem Majora Thorkildsena nejsou žádné žerty.

Major býval často doma i poté, co se to s ním tak zhoršilo, že se musel přesunout do domu nemocných, kam psi nesměli, zřídkakdy ale doma přenocoval. Když zůstal naposledy, přijeli si pro něj uprostřed noci. Takže jsme s Paní Thorkildsenovou svým způsobem měli čas přivyknout myšlence, že zůstaneme sami dva. Nicméně něco je teď přece jen jinak. Paní Thorkildsenová sedí v křesle u okna, ve kterém sedávala vždycky, a já – protože už mi nic nehrozí – se stočím do klubíčka v Majorově křesle potaženém hovězí kůží, což bylo něco nepřípustného v době, kdy s námi Major ještě žil. Takhle jsme my dva proseděli tolik večerů, až jsme si mysleli, že už jsme se to naučili, ale ukázalo se, že cílová páska byla jenom odrazovým můstkem. Takže život po smrti přece jenom existuje.

Majorův dech voněl vždycky spíš jako yperit než jako růže, ale jednoho dne se v něm objevila ještě nepatrná, vzdálená stopa čehosi dalšího. Pomalu narůstala v prakticky nerozpoznatelnou žlutou vůni linoucí se do místnosti nejenom z jeho úst, ale také z pórů a on tam seděl a četl si další knihu o Válce. Všechny knihy, které Major četl, byly totiž o Válce. Paní Thorkildsenová četla všechno ostatní, takhle to měli rozdělené.

Že je Paní Thorkildsenová knihovnice, to se zjistilo teprve v dospělosti, ale pravděpodobně se s touto diagnózou už narodila. Začalo se to projevovat již brzy. Jako dítě vlastnila dvě velké knihy potažené jelenicí (to jsem si později ověřil očicháním), plné fantastických příběhů, které ji nikdy neomrzelo poslouchat. A musela je poslouchat, protože číst neuměla.

S knihou pod jednou paží a stoličkou pod druhou vycházela ven. Kohokoliv potkala na ulici, toho požádala:

„Můžete mi číst?“

„Lidé byli chudí,“ říkává Paní Thorkildsenová, když tuhle historku vypráví, což občas dělává, protože to byla jedna z Majorových oblíbených. To si aspoň myslí Paní Thorkildsenová. Já sám si tím nejsem tak jistý a než bych si udělal nějaké závěry, bylo by nejlepší to probrat s Majorem.

„Lidé byli chudí,“ říkává Paní Thorkildsenová, „ale číst uměli všichni.“

Nemyslím si, že bychom byli chudí, ale musím říct, že jsme četli. Major, Paní Thorkildsenová a já. Říkávám „já“, i když já sám jsem čistě technicky nečetl. Psi totiž číst neumějí. Ale občas, v krátkých záblescích a zvratech, jsem ze svého místa na kraji pohovky s mozkem zatemněným masovými kuličkami a univerzální hnědou omáčkou matně vycítil, jak se Majorovi jeho válečné knihy neslyšně vkrádají do hlavy. Tam se pak měnily v hluk, rámus, obrazy, pachy, strach a chaos. Hodiny nehnutě vysedával v koženém křesle a nedokázali jste na něm poznat, co se děje. Zatímco Paní Thorkildsenová se při čtení směje i pláče, Major četl tiše a hluboce, jeho srdce bilo stále stejným pravidelným rytmem, nosem proudily pravidelné stejnoměrné výdechy, stránku za stránkou, knihu po knize. Četl tak intenzivně, že jsem pochyboval, jestli v knihách, které přečetl, ještě něco zůstalo pro další čtenáře. Čas od času se při čtení zarazil a zmínil nebo odcitoval něco z knihy, kterou držel. Díky tomu Paní Thorkildsenová do jisté míry věděla, ve které části Války se nachází. Bavíme se tady totiž o velké válce, ne o nějaké běžné psí rvačce.

Všichni tři jsme chodili společně na lov. Dojeli jsme na loviště, tam jsem pokaždé zůstal a hlídal auto a oni dva se zatím vydali na lov. Byl to očistec. Nějaký francouzský kamarád Paní Thorkildsenové měl za to, že peklo jsou druzí lidé. Já říkám, že to závisí na člověku. Čekat sám v autě je peklo. Ohlídat v jednom psovi vůz, když kolem chodí lidé všemi směry, je samo o sobě takřka nemožné, takže jsem pro jistotu hodně štěkal. Taky jsem se bál, jak dopadnou na lovu. Major s Paní Thorkildsenovou se totiž nevydávali na lov jen tak nějakého drobného zvířectva. Vracívali se do auta obtěžkaní všelijakou zvířenou, nosili ptáky, jeleny a divočáky, a kromě toho nasbírali veškeré potřebné ovoce, houby, bylinky a zeleninu. Tu oni mají rádi. Dařilo se jim i při rybaření, což bylo dobře, protože psi rybařit neumějí a já ryby miluju. Kdybych byl člověk, celý den bych vysedával v přístavu a tahal z vody jednu nasolenou sušenou rybu za druhou.

Nevzpomínám si, že bychom se kdy z lovu vrátili s prázdnou. Nikdy prázdná miska. Po dlouhé večeři, během které se stávalo, že leccos spadlo na podlahu, se Major s Paní Thorkildsenovou usadili před potemnělá velká okna, usrkávali dračí vodu a dlouho do noci si povídali.

Víc takových dlouhých nocí naplněných bezpečím už nenastane, ale jídlo si nějakým způsobem opatřit musíme. Musím připustit, že ta myšlenka mě zneklidňovala. Jistěže se Paní Thorkildsenová lovu zpravidla účastnila s Majorem, a pokud vím, dosahovala při něm stejných výsledků jako on, ale když jsem viděl, jak narazila ve sklepě na tu krysu, dost jsem zapochyboval, zda nás bude schopná nasytit. A jistěže Major – jak rád zdůrazňoval – vytvořil ve sklepě zásoby jídla a pití na celý rok, ale co se stane po tom roce, jestli Paní Thorkildsenová nesvede lovit sama? Bál jsem se, a z ustaraného psa se může snadno stát smutný pes. A k čemu je smutný pes?

O to větší a radostnější bylo mé překvapení, když se Paní Thorkildsenová už při své první samostatné výpravě vrátila zpět do auta, ve kterém jsem se nacházel já, celý bez sebe radostí, že ji znovu vidím, a nejenže přinesla ryby a ptáky, ale také psí pamlsky, které jsou sice ve žlutém sáčku s obrázkem přiměřeně rozcuchaného jack russel teriéra, ovšem chutnají božsky, a kromě toho mají i správnou konzistenci.

Poslední zastávka toho dne byla nejlepší, protože jsem mohl jít taky. Přišlo to tak nečekaně, že jsem trochu zaváhal, když Paní Thorkildsenová vystoupila z auta a zavelela:

„Pojď.“

Jak může jediné slovo znít tak krásně.

Nejsem tak hloupý, abych nepochopil, kdy je nejlepší chodit po svých, což byl přesně tenhle případ. Paní Thorkildsenová nasadila neomylný kurz a vedla mě davem tak přesvědčivě, až mě svou jistotou úplně nakazila.

V čumáku mě zalechtala nějaká povědomá a zároveň neznámá vůně. Paní Thorkildsenová nás vedla směrem, odkud vůně přicházela, do samého srdce budovy. Byla tam jeskyně, do které jsem Paní Thorkildsenovou následoval, a netrvalo dlouho a pochopil jsem, kde se nacházíme. Byli jsme v Dračím doupěti.

„Asi si budeme muset vzít vozík,“ prohlásila.

A tak se stalo. Ťapal jsem na vodítku za Paní Thorkildsenovou, která se po místnosti pohybovala pomalu, ovšem s jasným cílem a z polic vytáhla tu jednu, tu druhou láhev. Některé vrátila zpět, ale většina skončila ve vozíku. Jakmile se vozík dostatečně naplnil, zamířila k východu a já se těšil do auta a domů, kde by mě po takovém výpadu měla čekat nějaká dobrůtka. Ale takhle snadné to nebylo.

Nejdřív musela Paní Thorkildsenová z vozíku všechno vyndat a dát to muži za pultem. On se dotkl jedné láhve po druhé a ona mu zatím vysvětlovala, že čeká hosty, protože manžel zemřel a bude smuteční hostina. Očividně to byl dostatečně dobrý důvod. Muž za pultem řekl, že ho to mrzí, a pak dostala Paní Thorkildsenová všechny láhve zpátky. Další problém nastal, jakmile uložila láhve do tašek. Bylo jich prostě moc a nedokázala je odnést do auta.

„Jak to proboha dostanu do auta?“ pronesla a já měl chuť jí říct, že na to může klidně zapomenout, nemáš šanci, prostě popadni, co uneseš, a vypadneme odsud, ale pak se objevil nějaký růžolící vousatý mladík, který jí nabídl pomoc. Paní Thorkildsenová nemusela nést nic, vazoun vzal všechny její tašky a šli jsme k autu. Ona mu zatím odvyprávěla, co stihla, o svém životě a něco o mně. Děkovala mu pořád dál, ráda by v rozhovoru pokračovala, ale chlapík už se asi musel zabývat vlastním životem.

Paní Thorkildsenová nejí. Místo aby si připravila něco pro sebe, poté co mi naservíruje opožděnou snídani, nalije si sklenici dračí vody. Nevzpomínám si, že bych to u ní takhle brzy po ránu někdy dřív viděl. Ale co já vím? Možná se to tak dělá, když vám umře muž. Nepije. Ještě ne. Jen sedí na stoličce v kuchyni a pohrává si se skleničkou.

Paní Thorkildsenová se dívá na mě a já se dívám na ni a možná si myslí totéž co já:

Který z nás odejde jako první?

Mně je šest.

Jí sedmdesát pět.

Jen málo psů se nějak zvlášť vyzná v číslech. Řekl bych, že já číslům nerozumím vůbec. Pes nevyužije čísla k ničemu víc než k počítání a průměrnému psovi stačí tohle:

Já.

Já a ty.

Smečka.

Smečka může být samozřejmě „malá“ a „velká“. Všechno je, jak známo, relativní. Chápu, že číslo může být „malé“ nebo „velké“. Ale tím končím. Z čísla šedesát pět nepoznám, jestli je to „malé“ nebo „velké“ číslo. Ale že je pět komárů víc než čtyři sloni, to vím moc dobře. No, ergo est sum: „šedesát pět“ je asi víc než „šedesát čtyři“. Nejspíš to tak je. Taky když převádíme ze slonů na slepice, vynásobíme to sleděm a vydělíme ledním medvědem. Ovšem z faktu, že já toho hodně chápu, není možné vyvozovat, že to tak má většina psů. Zeptejte se třeba gordonsetra – jestli se vám podaří ho na okamžik přimět, aby přestal s neustálým lízáním vlastního přirození –, jestli ví, že jedna a jedna jsou dvě, a on vám odpoví: „koroptve, koroptve a zase koroptve“. Nejsem rasista. Gordonsetři nejsou chytří. To vyjde nastejno.

Za sebe můžu říct, že jsem nadprůměrně chytrý pes. Vlastně „hravý, inteligentní a učenlivý“, mám to černé na bílém. S tím nemůžu než souhlasit. Inteligentní. Aspoň měřeno podle lidských kritérií. Ovšem vypadat v očích člověka inteligentně nevyžaduje od psa zas tak mnoho. Stačí zvládnout Sedni! a Dej pac! a jste na dobré cestě, aby vás měli za génia. Nestydím se za to, že mi tato nízká očekávání vyhovují. Bezostyšně je využívám.

Moji lidští přátelé mě tedy považují za Skvělého psa. Mezi psy se naopak nacházím na těch nižších příčkách. Dokonce na těch úplně nejnižších. Na sto osmdesátém šestém místě. Nebo na patnáctém. Tak trochu obojí. Někde na průsečíku mezi sto osmdesátým šestým a patnáctým místem.

Jako pes propadám takřka ve všech oblastech. Síla, velikost, instinkt, čich, agresivita: dosahuju ve všech kategoriích tak nízkého skóre, že ve světě, kterému by vládli psi, bych se sotva mohl s někým spářit, pokud bych ovšem navzdory očekáváním přežil štěněcí věk. Většina zvířat rodí najednou víc potomků právě z toho důvodu, že čas od času se mezi ně vloudí takoví jako já. A obvykle skončíme jako potrava lišek ještě před tím, než nám sestoupí kulky.

Takže jídla, střechy nad hlavou, péče o srst, masáží, tepla a lásky se mi dostává jenom díky lidské shovívavosti. Ano, lásky. Lásky potřebuju hodně, nemám problém to přiznat. Taky hodně lásky dávám. Zejména když to potřebujete. Společenské plemeno. Přerostlý gaučový pes, který by klidně mohl nějaké to kilo nebo dvě shodit, ale jak to udělat, když se v domácnosti Paní Thorkildsenové tak často objevují dobroty?

Přesto však jsem, jako všichni ostatní psi na světě, vlk. Někde v sobě – skrytou za vzpomínkami všech generací, které nás dělí – si pořád nesu část informací, jež jako vlk potřebuju.

Papírově vlk.

To je teda něco.

Popsáno stručně a jasně vypadá psí paměť zhruba jako vesmír. Tedy jako přesýpací hodiny. Nebo je to možná naopak. Mají to tak všichni psi. Kdybyste se podívali na paměť čivavy nebo bernského salašnického psa, viděli byste zhruba to samé, jen v odlišném měřítku, i když paměť je samozřejmě u každého jednotlivce cítit jinak.

Mnohé vzpomínky, které si neseme, jsme zdědili, stejně jako naše tajemné instinkty – které ovšem nejsou tak tajemné, když přijde na věc. Hrozí sice, že budu znít jako briard, co moc dlouho čichal k ponožkám, ale:

Jedná se o nepřetržitý proud vědomí. Ve své nejbanálnější formě se projevuje jako například u border kolie – psa, který nepotřebuje žádnou výchovu a stejně dělá, co chce člověk. Stačí vložit baterky a kolie prostě jede. A jede. A jede. Ale je šťastná? Můžete se nad tím zamyslet, až příště uvidíte nějaký exemplář tohoto plemene s tenisovým míčkem v tlamě a vykulenýma očima. Nebo vlka nahánějícího ovce, místo aby je požíral. Dá se na takového vlka z dlouhodobého hlediska spoléhat?

Ukázalo se, že mnohá z těch mouder, která jsem vyslechl ve štěněcím věku, možná i většina z nich, jsou pravdivá, jenom pokud se výrazně upraví, a možná jsou vlastně úplně špatně. „Máš-li problémy se zažíváním, slupni vlastní bobek!“ například. V jiné době a na jiném místě jistě dobrá rada, ale v hustě obydlených oblastech vám to jen tak snadno neprojde. Bůh vás chraň, když dorazíte celí veselí a spokojení domů s knírem špinavým od výkalů. Lidé reagují překvapivě negativně. Stejné hovínko, které s černým plastovým sáčkem na ruce opatrně zvedají ze země a odnášejí do nejbližšího úložiště hovínek, má najednou za následek zvyšování hlasu a vulgární projevy odporu.

„Ty čuně!“ vykřikují. Někdo uštědří i ránu, to je případ sám o sobě, ale to nejhorší přijde pak, když vás poníží zahradní hadicí a vy se s vrtěním ocasu opatrně snažíte vrátit do společnosti a zjistíte, že jste na žebříčku propadli o několik pozic níže. Není to tak, že by do smečky přibyli nějací noví jedinci, vyzvali vás na souboj a vytlačili vás z vašeho místa, prostě už jenom nejste tak vysoko, jak jste bývali. Cosi vám při cestě nahoru podtrhlo žebřík. V jednom okamžiku jste na žebříčku zcela dole, ale šťastní a spokojení a radostně hledíte vzhůru, kdo ví, možná se dostanete až úplně nahoru, pokud se díky nějaké nešťastné události – ať již spojené s hovínkem na kníru, nebo ne – nedozvíte, že na žebříčku nad vámi zeje prostor, který se zdá nepřekonatelný. Prázdnota mezi vámi a zbytkem smečky, která se nikdy nezaplní. „Slupni bobek!“ je moudro, které v našich končinách ztratilo smysl, zůstala z něj jenom slova. A slovům, jak víme, máme důvěřovat jenom s rozvahou.

Objevili se u dveří po Majorově smrti, tři lidé, nevzpomínám si, že bych je kdy předtím viděl, ale stačilo pár letmých přičichnutí a věděl jsem, s kým máme co do činění.

Muž byl štěně Paní Thorkildsenové, žena jeho fena a štěněcí kluk jejich potomek.

Návštěva se objevila očividně nečekaně a uvedla Paní Thorkildsenovou do tak zlostné nálady, jakou jsem u ní ještě nikdy nezažil. Abyste to poznali, nepotřebovali byste ani čich. Její jemný hlas ztvrdl a pohybovala se trhaně.

Přišli pomoct, řekla Fena, objala Paní Thorkildsenovou způsobem, který jí byl nepříjemný, a já jsem tudíž pojal podezření.

Myslím, že Paní Thorkildsenová jejich návštěvu nijak zvlášť neocenila. Jak už jsem říkal, poznal jsem to na jejím hlase. A taky že najednou šla nezvykle brzy spát.

Na rozdíl od Majora a Paní Thorkildsenové mluvili Štěně s Fenou nejraději o věcech budoucích. Co je třeba udělat, jak tomu říkali. Život není možné jenom žít, je třeba ho plánovat a využívat. „Kdy?“ Kdy máme být v pohřebním ústavu? Kdy budeme moct vyklidit garáž? Kdy máme být v tom kostele? Kdy přijdeš na návštěvu? Kdy budeme jíst?

Sledoval jsem, jak spolu Fena a Paní Thorkildsenová vzájemně interagují, a zneklidňovalo mě to. Fena byla přátelská, snaživá, dokonce snad nejpřátelštější a nejsnaživější, jak to šlo. Moc by chtěla, aby ji měla Paní Thorkildsenová – kterou bych až do této chvíle popsal jako přátelskou a vstřícnou dámu – ráda, ta o to však nestála. Ignorovala Fenu jako starý labrador, který ztratil chuť k jídlu. To přirovnání není metaforické. Paní Thorkildsenová používala stejné způsoby vyjádření dominance, jaké by starší fena uplatňovala vůči mladší feně. Se stejným výsledkem: Fena byla čím dál nejistější a svoji horlivost dávala najevo čím dál nešikovněji.

Pohřeb mě vysloveně zklamal, ale mohou za to jenom moje přehnané představy. Možná jsem se nechal zlákat samotným slovem „pohřeb“. Vzhledem k tomu, že my psi jsme známí tím, jak zahrabáváme různé předměty a věci, především předměty a věci, které jsou mrtvé, představoval jsem si, že se budu moct uplatnit, ale nebylo to tak. Paní Thorkildsenová ho očividně chtěla zahrabat sama.

„Ty zůstaneš tady,“ prohlásila bez známky jakýchkoliv emocí, když cestou na Majorův pohřeb zavírala vchodové dveře. A tak to bylo.

Pár dnů nato malá smečka zase zmizela. Ten den si pamatuji přesně kvůli muži, jenž měl mít nezanedbatelný vliv na naši budoucnost, muži, který měl v životě Paní Thorkildsenové po skonu jejího manžela hrát důležitou roli:

„Nezapomeň, že ve čtvrtek přijde technik a zapojí ten kabel,“ byla poslední věta, kterou Štěně při odchodu své matce sdělilo.

„Nechci tu žádného technika na kabel,“ odsekla Paní Thorkildsenová.

Ani já o technika nijak zvlášť nestál, ale přesto přišel, a stalo se to přesně tak, jak Štěně předpovědělo, ve čtvrtek. A byl to milý chlapík. Mladý, chlupatý, nezapřel jisté psí rysy. Taky uměl dobře drbat za krkem, a to hodně znamená. Paní Thorkildsenová mu přinesla kávu a skořicový rohlíček, přestože mladík odmítl. Kávu nicméně vypil, a jakmile jen tak ze slušnosti kousl do prvního rohlíčku, víceméně proto, aby mu stará paní dala pokoj, byl ztracený. Paní Thorkildsenová to samozřejmě věděla, ale přesto si nemyslím, že by tím něco sledovala. Každopádně to mělo za následek, že jí technik v těžkém skořicovém rauši přes její vlažné protesty namísto jednoho televizního programu zprovoznil hned tucet. Když odcházel, dostal rohlíčky s sebou do pytlíku a bylo to všechno moc příjemné. Jakmile ale odešel, zeptala se mě Paní Thorkildsenová: „Co budu proboha dělat s tolika programy?“, a kdybyste mě zabili, nedokázal bych odpovědět.

Velká změna se dostavila nenápadnými krůčky. Paní Thorkildsenová zjistila, že ji nejvíc baví sledovat televizi dopoledne, a tak u toho zůstala. A přesně tak, jak dříve s Majorem ve stejný čas usedali ke zprávám, sleduje teď dopoledne program, který moc nechápu, ale ji očividně baví. Převážně tam spolu mluví lidé a já nerozumím, co říkají. Staří lidé, mladí, muži a ženy, každý den se potkávají, aby si promluvili, poplakali a křičeli jeden přes druhého, a Paní Thorkildsenová se na to dívá.

Protože nejsem schopný pochopit ani zbla z toho, o čem se hovoří, je Paní Thorkildsenová tak moc hodná, že mi vždycky odvypráví, co se daný den odehrává. A že to není jen tak. Vlastně jde většinou o neuvěřitelně nechutnou ukázku čistě lidských problémů:

„Byla to nehoda, nebo šlo o týrání dítěte?“

„Proč moje matka předstírá, že má rakovinu?“

„Moje jednadvacetiletá dcera je zblázněná do svého přítele, který ji ovládá, žárlí na ni a ještě je závislý na heroinu.“

„Měl bych se se svou nemocnou manželkou rozvést?“

„Manžel mě uhodil vařečkou – a teď chce, abych se omluvila!“

a v těsném závěsu pak:

„Uhodil jsem ženu vařečkou – musí litovat!“

Každý den se objevují nové obtíže, další osoby, které pláčou a taktak se drží nad vodou, lidé, kteří se chovají způsobem, jakým se u Paní Thorkildsenové doma nikdy nikdo nechoval, protože si nedovedu představit, že by to vůbec Paní Thorkildsenová dovolila. Nicméně se zdá, že jí to dělá dobře. V dostatečném předstihu před pořadem si uvaří čaj a přelije ho do termosky. Připraví si chleba se sýrem a z linky přitom pokaždé spadne nějaká dobrota. Něco si tam kutí a chystá a má dobrou náladu.

„Pojď, Tassene, podíváme se na Doktora Pilulku,“ vyzve mě. Odkolébám se za ní do obýváku, kde se už usazuje před televizí. Zazní hudba, Paní Thorkildsenová mi řekne, o čem to dneska bude, a pak už o ní nevím, dokud to neskončí a ona televizi nevypne.

„No teda,“ říkává, jakmile je po všem. Většinou nedodá nic dalšího, ale občas doplní delší ohromené komentáře a zakončí to stejně, jako se vyjadřuje o zprávách. Kam ten svět spěje.

Vlastní rodinný a citový život Paní Thorkildsenové je pravděpodobně podstatně méně dramatický než ten odehrávající se v pořadu doktora Pilulky. I lidé, se kterými si telefonuje, mají své problémy, ale většina z nich se točí kolem stárnutí. Srdíčko nechce tlouct, zlomí se kyčel a děti nechodí na návštěvu. Žádné násilí, žádné ničivé vášně a drogové závislosti, jen nudné problémy, kvůli kterým se lidé dívají na televizi, aby zapomněli na ty své. Ale je fajn si trošku postěžovat, i když není na co, takže Paní Thorkildsenová to taky trochu nafoukne a vypráví, že ani za ní nikdo nechodí. Zaprvé to není pravda a zadruhé to podle mě ze všeho nejvíc říká kvůli tomu, aby druhé utěšila.

Její Štěně sem totiž chodí často, většinou mluví o číslech a pak zas jde. Když má chvilku, vypije si kávu, ale to se nestává často. Jednoho dne se zničehonic objevilo v pokoji a chtělo, abych šel s ním do auta. K mému překvapení nebyla Paní Thorkildsenová proti.

Když jsme vyjeli, byl jsem zmatený a popravdě jsem se bál. Jen Štěně a já. Trochu mě děsilo, že Paní Thorkildsenová na výlet nechtěla jet s námi. Bylo to jedinkrát od Majorovy smrti, co jsem se od ní vzdálil. A když jsem v autě zřetelně rozpoznal pach střelné zbraně, vůbec mě to neuklidnilo.

Zbraň v autě a najednou se toho tolik změní, možná dokonce všechno. Jedeme do války? Na lov? Nebo jedeme zařídit něco jiného? Byl jsem nervózní, hlodal ve mně nepříjemný pocit nadcházející katastrofy, ale jak jsme jeli, uvědomil jsem si, že se stane něco skutečně zásadního. Štěně mělo na své straně otevřené okénko a dovnitř proudily všechny vůně světa najednou. Nemělo smysl snažit se najít nějaký konkrétní pach, musel jsem to prostě zhluboka vdechovat a nechat to proudit skrze sebe.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hodní psi k jižnímu pólu nedojdou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.