FIRST COMES SCANDAL

Copyright © 2020 by Julia Cotler Pottinger

Cover image © Lee Avison / Trevillion Images.

Design: Siobhan Hooper – LBBG

All rights reserved.

Translation © 2021 by Zdeňka Zvěřinová

ISBN 978-80-249-4526-2

Věnováno Abi a jejímu roku vytrvalosti,

odhodlání a nezdolnosti.

A taky Paulovi.

Je skvělé mít v rodině doktora,

ale ještě mnohem lepší je mít prostě tebe.

1. kapitola

Kent, Anglie

1791

Aspoň že nikdo neumřel. Kromě toho však Nicholas Rokesby neměl ani ponětí, proč byl předvolán domů do Kentu.

Došel k závěru, že kdyby došlo k úmrtí, otec by to jistě napsal do vzkazu, který poslal Nicholasovi do Edinburghu. Doručil ho však po rychlém jezdci, takže bylo jasné, že jde o něco důležitého, ale kdyby někdo umřel, lord Manston by mu určitě sdělil víc než jen:

Vrať se prosím co nejrychleji do Crakeu. Já a Tvá

matka si s Tebou musíme co nejdřív promluvit.

Omlouvám se, že Tě vytrhuji ze studia.

Tvůj milující otec

Manston

Nicholas krátce pohlédl do známých korun stromů a vyrazil na poslední úsek cesty. Z Edinburghu cestoval do Londýna poštovním dostavníkem, z Londýna do Maidstonu obyčejným dostavníkem a nyní mu zbývalo posledních patnáct mil na koňském hřbetu.

Konečně přestalo pršet – díkybohu –, avšak vzhledem k množství pylu a bláta, které kůň vířil kopyty, se domníval, že až dorazí domů, bude vypadat, jako by měl lišej.

Crake byl vzdálený necelou míli cesty.

Dá si horkou koupel, teplé jídlo a potom se dozví, co otce tolik zneklidnilo.

Mělo by to být něco vážného. Pochopitelně ne úmrtí, ale jestli zjistí, že byl povolán přes hranice jen proto, že jeden z jeho bratrů dostal vyznamenání od krále, uřízne někomu ruku.

Uměl by to udělat. Od všech studentů medicíny se vyžadovalo, aby sledovali operace, pokud se naskytla příležitost. Nebyla to však Nicholasova oblíbená část výuky, mnohem radši měl intelektuálnější stránky medicíny – stanovení příznaků a řešení neustále se měnících rébusů, které vedly k diagnóze. Ale v dnešní době bylo důležité umět amputovat končetinu. Často to byla jediná obrana lékaře proti infekci, a co se nedalo vyléčit, muselo se alespoň zastavit v bujení.

Přesto bylo lepší vyléčení.

Ne, nejlepší bylo úplně nemoci předejít. Zastavit problémy, než se vůbec objeví.

Když se Crake konečně vynořil, Nicholas v duchu obrátil oči v sloup. Měl pocit, že ať ho v tento deštivý jarní den přivedlo do Kentu cokoliv, je to v plném proudu.

Kromě toho jeho bratři nedostávali vyznamenání od krále, ačkoliv všichni tři byli upřímní, čestní a otevření.

V poslední zatáčce zpomalil koně do klusu. Stromy kolem něj zmizely a najednou se ze země jako mramorová bohyně tyčil jeho domov, majestátní, masivní a dvě a půl staletí starý. Nicholas stále žasl, jak může být taková velká a zdobená budova až do posledního okamžiku tak dobře ukrytá. Připadalo mu poetické, že ho neustále překvapuje něco, co je odjakživa jeho součástí.

Matčiny červené i růžové růže byly právě v plném květu, bujely přesně tak, jak se to všem líbilo, a když se Nicholas přiblížil, ucítil jejich vůni, která mu ve vlhkém vzduchu vanula na oblečení a pod nos. Nikdy růže moc nemiloval – dával přednost méně pompézním květinám –, ale když se vokamžicích jako tento všechno spojilo – růže, mlha a vlhká půda…

Dýchlo to na něj domovem.

Zjevně nezáleželo na tom, že tu vůbec neměl být, přinejmenším dalších několik týdnů. Byl to jeho domov a uklidňoval ho, i když jeho mozek sužoval neklid kvůli tomu, jaká pohroma ho sem zavolala.

Personál byl zřejmě informován o jeho blížícím se příjezdu, protože čeledín už na cestě vyhlížel jeho koně a Wheelock otevřel dveře dřív, než Nicholas stačil udělat první krok.

„Pane Nicholasi,“ přivítal ho majordomus. „Otec by vás rád ihned viděl.“

Nicholas pokynul k svému značně zablácenému oblečení. „Určitě nechce, abych…“

„Řekl ihned, pane.“ Wheelock téměř nepostřehnutelně sklonil bradu a kývl k zadní části domu. „Je s vaší matkou ve zlatozeleném salonu.“

Nicholas zmateně svraštil obočí. V jeho rodině si na formálnosti moc nepotrpěli, zvlášť zde na venkově, ale kabát postříkaný blátem ještě nikdy nebyl v matčině oblíbeném salonu přijatelným oděvem.

„Ukažte.“ Wheelock sáhl po kabátu. Odjakživa byl abnormálně dobrým čtenářem myšlenek.

Nicholas pohlédl na své boty.

„Prostě jděte,“ dodal Wheelock.

Panebože, možná že skutečně někdo umřel.

„Nevíte, o co jde?“ zeptal se Nicholas, když se natočil tak, aby mu Wheelock mohl sundat kabát z ramen.

„Nepřísluší mi, abych vám to sděloval.“

Nicholas se ohlédl přes rameno. „Takže to víte.“

„Pane.“ Wheelock se zatvářil utrápeně.

„Přijel bych za necelý měsíc.“

Majordomus se vyhnul Nicholasovu pohledu a nápadně sklepával z látky již zaschlé bláto. „Domnívám se, že je tu rozhodující čas.“

Nicholas si promnul oči. Panebože, byl unavený. „Potrpíte si na hádanky?“

„Nijak zvlášť.“

To byla naprostá lež. Wheelock tu speciální zdrženlivou mluvu vyhrazenou pouze pro majordomy, kteří si jsou zcela jisti svým postavením, miloval. Ale Nicholas se domníval, že tento rozhovor ho radostí nenaplňuje.

„Omlouvám se,“ pronesl. „Neměl jsem vás k tomu tlačit. Nemusíte mě ohlašovat. Půjdu najít rodiče a zablácené boty si vezmu s sebou.“

„Ve zlatozeleném salonu,“ připomněl mu Wheelock.

„Jistěže,“ zamumlal Nicholas. Jako by na to snad zapomněl.

Vchod do zlatozeleného salonu byl na konci chodby a Nicholas tu krátkou cestu ušel během života tolikrát, že věděl, že ho rodiče slyšeli vstupovat do domu. Podlahy byly mramorové, vždy dokonale nablýskané. V punčochách bez bot po nich jeho chodidla klouzala jako brusle po ledu, a pokud šel v botách, podrážky cvakaly hlasitě jako bicí v malém orchestru.

Ale když došel až k otevřeným dveřím a nakoukl dovnitř, ani jeden z rodičů se jeho směrem nedíval. Otec stál u okna a vyhlížel na zelený trávník a matka se choulila na svém oblíbeném místě na mátově zelené pohovce.

Odjakživa tvrdila, že levá strana je pohodlnější než pravá, a všech pět jejích dětí tuto hypotézu vyzkoušelo. Přesouvali se z jedné strany na druhou, ale nikomu se nepodařilo dospět k stejnému závěru. Tedy k žádnému prokazatelnému závěru. Mary tvrdila, že je to na obou stranách stejné, Edward poukázal, že pohodlí se dá dosáhnout pouze tím, že si položí nohy nahoru, což bylo obecně zakázáno, a Andrew přeskakoval sem a tam tolikrát, že na jedné podušce protrhl šev. George po vykonání vlastního ledabylého testu prohlásil, že jsou celé tyto manévry směšné, a pokud šlo o Nicholase…

Při tomto rodinném experimentu mu bylo teprve pět. Přesto se posadil na každé místečko, než zase vstal a prohlásil: „Nemůžeme dokázat, že se matka mýlí.“

Postupně došel k pochopení, že se to týká spousty životních situací.

Dokázat, že je něco správně, není stejné jako dokázat, že je to špatně.

A jestli byla matka na levé straně pohovky spokojenější, jak by mohl tvrdit opak?

Ve dveřích chvíli zaváhal, jestli si ho některý z rodičů všimne. Nevšiml, takže vstoupil dovnitř a zastavil se těsně před kobercem. Už tak nechal na chodbě blátivou šmouhu.

Odkašlal si a oba se konečně obrátili.

Jako první promluvila jeho matka. „Nicholasi,“ napřáhla k němu paže. „Díkybohu že jsi tu.“

Ostražitě pohlédl z jednoho rodiče na druhého. „Děje se něco?“

Byla to ta nejhloupější otázka na světě. Samozřejmě že se něco dělo. Ale nikdo z nich nebyl oblečený v černém, takže…

„Posaď se,“ vyzval ho otec a pokynul k pohovce.

Nicholas si sedl vedle matky a vzal ji za ruku. Připadalo mu to tak správné. Ale překvapila ho, když se odtáhla avstala.

„Nechám vás dva, ať si popovídáte,“ pravila. Položila ruku Nicholasovi na rameno, aby mu tak naznačila, že nemusí vstávat. „Když tu nebudu, bude to jednodušší.“

O co tu sakra vlastně jde? Je nutné vyřešit nějaký problém a matka nejenže se neujala kormidla, ale dobrovolně opouští scénu?

To nebylo normální.

„Děkuji ti, že jsi přijel tak rychle,“ zamumlala a sklonila se, aby ho políbila na tvář. „Ani nevíš, jak moc mě to těší.“ Pohlédla zpátky na manžela. „Kdybyste mě potřebovali, budu u svého psacího stolu…“

Zdálo se, že už neví, co by řekla. Nicholas ji nikdy neviděl tak vyvedenou z míry.

„Kdybyste mě potřebovali,“ dodala nakonec.

Nicholas ji mlčky a pravděpodobně s otevřenými ústy pozoroval, jak odchází, dokud se za ní nezavřely dveře. Pak se obrátil zpátky k otci. „Co se to tu děje?“

Otec vzdychl a uplynul dlouhý tíživý okamžik, než odpověděl: „Došlo k neočekávané situaci.“

Odjakživa byl přímo mistrem zdvořilého zdrženlivého vyjadřování.

„Měl by ses na to napít.“

„Otče.“ Nicholas se nechtěl napít. Chtěl vysvětlení. Ale protože to byl jeho otec, tak si skleničku vzal.

„Týká se to Georgiany.“

„Bridgertonové?“ zeptal se Nicholas nevěřícně, jako by snad otec mohl mluvit o jiné Georgianě.

Lord Manston jen ponuře přikývl. „Takže jsi o tom ještě neslyšel.“

„Byl jsem v Edinburghu,“ připomněl mu Nicholas.

Otec se napil brandy. Vypil jí mnohem víc, než u něj bylo takhle po ránu – nebo i kdykoliv přes den – obvyklé. „To je úleva.“

„Zdvořile tě žádám, otče, aby ses vyjádřil méně nejasně.“

„Došlo k neočekávané situaci.“

„Pořád je to nejasné,“ zamumlal Nicholas.

Ať už ho otec slyšel nebo ne – a Nicholas se upřímně přikláněl k názoru, že ano –, nedal to na sobě znát. Místo toho si odkašlal. „Byla unesena.“

„Cože?“ Nicholas ihned vyskočil, až mu přitom sklenka sbrandy vyklouzla z prstů na koberec nevyčíslitelné hodnoty. „Nenapadlo tě, že bys tím celý rozhovor začal? Panebože, ublížil jí někdo…“

„Uklidni se,“ zarazil ho otec příkře. „Už se vzpamatovala. Je v bezpečí.“

„Byla…“

„Nebyla zneuctěna.“

Nicholasovi se žilami rozproudilo něco neznámého. Předpokládal, že je to úleva, ale i něco dalšího. Něco palčivého a kyselého.

Setkal se s ženami, které byly proti své vůli donuceny ksexuálnímu aktu. Změnilo je to – nejen na těle, čemu snad mohl trochu porozumět, ale i na duši, což, jak věděl, nemohl pochopit vůbec.

Tento vnitřní pocit byl silnější než úleva. Zakusoval se do něj a doprovázel ho pomalý burácející hněv.

Georgiana Bridgertonová byla pro Nicholase jako sestra. Ne, ne přesně jako sestra, ale její bratr Edmund byl pro něj jako bratr, vlastně dokonce bližší než jeho vlastní krev.

Lord a lady Manstonovi se domnívali, že už s plozením dětí skončili, když náhodou přišel na svět Nicholas. Byl

o celých osm let mladší než jeho nejbližší sourozenec, a když byl natolik malý, že se nanejvýš batolil v plenkách, chodili už ostatní do školy.

Ale Edmund Bridgerton, z pouze několika mil vzdáleného sídla Aubrey Hall, byl nablízku. Byli skoro ve stejném věku, protože se narodili jen dva měsíce po sobě.

Stali se z nich nerozluční přátelé.

„Co se přihodilo?“ pobídl Nicholas otce.

„Ucházel se o ni totiž pitomý lovec věna,“ utrousil otec. „Nithercottův syn.“

„Freddie Oakes?“ zeptal se Nicholas se značným překvapením. Oba spolu několik let chodili do školy. Freddie však studium nedokončil. Byl oblíbený, pohledný a nedostižný v kriketu, ale ukázalo se, že ještě horší než propadnout u zkoušky, je u ní podvádět, a tak byl v šestnácti z Etonu vyloučen.

„Správně,“ zamumlal lord Manston. „Takže ho znáš.“

„Ne moc dobře. Nepřátelili jsme se.“

„Vážně?“

„Rozhodně jsme nikdy nebyli přátelé,“ upřesnil Nicholas. „Ale jinak s Freddiem Oakesem vycházel každý.“

Lord Manston ho sjel ostrým pohledem. „Hájíš ho?“

„Ne,“ ohradil se Nicholas rychle, ačkoliv bez dalších faktů netušil, co se skutečně přihodilo. Přesto bylo těžké představit si scénář, ve kterém by byla na vině Georgiana. „Jen říkám, že byl vždy velmi populární. Nebyl zlý, ale zároveň si mu nikdo nepřál zkřížit cestu.“

„Takže to byl hrubián.“

„Ne.“ Nicholas si promnul oči. Zatraceně, byl unavený. Abylo skoro nemožné vysvětlit složitou školní hierarchii někomu, kdo tam nechodil. „Jen… nevím. Jak už jsem řekl, nebyli jsme skuteční přátelé. Asi byl… povrchní.“

Otec se na něj zvědavě zadíval.

„Nebo nebyl. Abych byl upřímný, potvrdit to nemůžu. Nikdy jsem s ním nemluvil o ničem jiném, než co je k snídani nebo kdo pojede domů na semestrální volno.“ Nicholas, prosévající vzpomínky na školu, se na chvíli zamyslel. „Hodně hrál kriket.“

„Taky jsi hrál kriket.“

„Ne moc dobře.“

Z toho, že otec okamžitě nevybuchl, aby ho opravil, bylo poznat, jak je rozrušený. Podle hraběte z Manstonu byli všichni jeho čtyři synové stvořeni dle jeho obrazu – vynikající sportovci, kteří v Eton College vládli sportovním kolbištím.

Mýlil se jen z pětadvaceti procent.

Nicholas nebyl jako sportovec neschopný. Naopak, byl velmi dobrý šermíř a z pušky nebo z luku střílel líp než kterýkoliv z jeho bratrů. Ale jakmile ho postavili na hřiště s míčem (jakéhokoliv druhu) a s několika dalšími hráči, byl úplně beznadějný. Pochopit, kde je čí místo, je buď umění, anebo instinkt, a Nicholas zřejmě neovládal ani jedno. V kriketu, rugby nebo ve fotbale…

Byl zkrátka břídil. Všechny jeho nejhorší vzpomínky na školu se odehrávaly na hřišti. Horší než pocit, že ho ostatní pozorují a shledávají neuspokojivým, bylo už jen čekání, než si kapitáni vyberou družstva. Chlapcům netrvalo dlouho, aby zjistili, kdo umí kopnout do míče nebo hodit faleš.

A kdo to neumí.

Předpokládal, že v akademických kruzích to bylo stejné. Studoval v Etonu teprve několik měsíců, a všichni už věděli, že patří mezi studenty s nejlepšími známkami vpřírodních vědách. Dokonce i Freddie Oakes si k němu občas přišel pro pomoc.

Nicholas si klekl, aby konečně zvedl sklenku, kterou upustil. Několik vteřin se na ni díval a snažil se rozhodnout, jestli ta chvíle vyžaduje čistou hlavu nebo mírné podroušení.

Pravděpodobně něco mezi tím.

Pohlédl na otce. „Co kdybys mi konečně prozradil, co se stalo,“ vyzval ho a prošel místností, aby si nalil skleničku. Až později se rozhodne, jestli ji vypije.

„Tak dobře.“ Otec s hlasitým zaduněním odložil vlastní sklenku. „Nejsem si jistý, kdy se seznámili, ale Oakes dal své úmysly najevo jasně. Dvořil se jí a podle tvé matky se ji pravděpodobně chystal požádat o ruku.“

Nicholas nechápal, proč si jeho matka myslí, že umí číst myšlenky právě Freddiemu Oakesovi, ale zjevně nebyla vhodná doba, aby na to poukázal.

„Nevím, jestli by Georgiana odpověděla ano,“ pokračoval lord Manston. „Oakes to přehání s hazardem – to všichni víme –, ale nakonec zdědí titul barona a Georgiana nemládne.“

V šestadvaceti byla o rok mladší než Nicholas, ale dobře si uvědomoval, že ženy nestárnou stejně rychle jako muži, přinejmenším ne podle zvyků a obyčejů anglického manželství.

„Každopádně,“ pokračoval otec, „lady Bridgertonová atvá matka byly v Londýně – asi nakupovat, neptal jsem se – a Georgiana jela s nimi.“

„Ne však na sezonu,“ zamumlal Nicholas. Pokud věděl, Georgie nikdy patřičnou londýnskou sezonu nezažila. Tvrdila, že žádnou nechce, a na nic víc se jí nevyptával. Londýnská sezona ho lákala asi jako trhání zubů, takže rozhodně nebylo na něm, aby se nad tím pozastavoval.

„Jen na návštěvu,“ potvrdil otec. „Určitě také šly na pár akcí, ale nebylo to nic oficiálního. Sezona už stejně skoro končí. Ale Oakes se několikrát zastavil a vzal Georgianu do společnosti.“

Nicholas si šplíchl do skleničky trochu brandy a obrátil se zpátky k otci. „Se svolením lady Bridgertonové?“

Lord Manston ponuře přikývl a dlouze se napil. „Všechno probíhalo tak, jak mělo. Doprovázela je služebná. Šli do knihkupectví.“

„To je Georgie podobné.“

Otec přikývl. „Oakes ji unesl, když odtamtud odcházeli. Nebo s ní spíš rychle odjel. Ochotně nastoupila do kočáru, protože proč taky ne?“

„Co ta služka?“

„Oakes ji totiž na chodníku odstrčil, než stačila vlézt dovnitř.“

„Panebože, nestalo se jí při tom nic?“ Kdyby spadla na zem a udeřila se do hlavy, mohlo by to mít velmi vážné následky.

Lord Manston zamrkal a Nicholas si uvědomil, že

o zdraví služebné pravděpodobně vůbec neuvažoval.

„Nejspíš je v pořádku, pokud jsi nic neslyšel,“ dodal.

Otec chvíli mlčel a pak prohlásil: „Teď je doma.“

„Georgie?“

Přikývl. „Zadržoval ji pouze jediný den, ale napáchané škody jsou nezvratné.“

„Říkal jsi přece, že nebyla…“

Otec s úderem odložil sklenku na postranní stolek. „K tomu, aby přišla o dobrou pověst, nemusela být zneuctěna. Panebože, chlapče, používej hlavu. Nezáleží na tom, co jí ten ničema udělal nebo neudělal. Je zničená. A všichni to vědí.“ Upřel na Nicholase sžíravý pohled. „Zjevně až na tebe.“

V té větě se skrývala urážka, avšak Nicholas se rozhodl nechat to být. „Byl jsem v Edinburghu,“ pronesl napjatým hlasem. „Nevěděl jsem, co se tu přihodilo.“

„Já vím. Promiň. Ale je to velmi zneklidňující.“ Lord Manston si prohrábl vlasy. „Víš, že je to moje kmotřenka.“

„Ano.“

„Přísahal jsem, že ji ochráním. V kostele.“

Protože otec nebyl nijak zvlášť zbožný, Nicholas si nebyl jistý, proč na tom místě tolik záleží, ale stejně přikývl. Zvedl sklenku ke rtům, ale nenapil se, a zatímco otce pozoroval, používal ji jen k tomu, aby zakryl vlastní výraz.

Takového ho ještě nikdy neviděl. Nebyl si jistý, jak si má jeho chování vyložit.

„Nesmím dovolit, aby měla navždy zničenou pověst,“ prohlásil otec rázně. „Nesmíme to dovolit.“

Nicholas zatajil dech. Až později si uvědomil, že jeho plíce už věděly, co zatím mozku nedocházelo. Jeho život se dramaticky změní.

„Dá se udělat jen jediné,“ pravil otec. „Musíš si ji vzít.“

2. kapitola

Po otcově prohlášení vířilo Nicholasovi v hlavě jen velmi málo myšlenek. Co jsi to právě řekl? Zbláznil ses? Určitě jsi zešílel. Ano, jsem si jistý, že jsi zešílel. Počkat, slyšel jsem správně?

Ato vše vyvrcholilo otázkou: COPAK SES SNAD ÚPLNĚ POMÁTL?

Nahlas však řekl jen: „Cože?“

„Musíš si ji vzít,“ zopakoval otec.

To jen potvrdilo, že se za A) Nicholas nepřeslechl a za B) otec se skutečně úplně pomátl.

Nicholas dopil brandy na jeden lok. „Nemůžu si Georgianu vzít,“ ohradil se.

„Proč ne?“

„Protože… protože…“ Existovala celá řada důvodů, které Nicholas nedokázal spojit v jednoduchou větu.

Otec povytáhl obočí. „Jsi snad ženatý s nějakou jinou?“

„Jistěže ne!“

„Zaslíbil ses nějaké jiné?“

„Pro lásku boží, otče…“

„V tom případě nevidím důvod, proč bys nemohl splnit svou povinnost.“

„To není moje povinnost!“ vybuchl Nicholas.

Otec se na něj přísně díval, takže si znovu připadal jako dítě hubované za nějaký bezvýznamný přestupek.

Jenže tohle bezvýznamné nebylo. Šlo přece o sňatek. A i když by svatba s Georgianou Bridgertonovou mohla být – mohla být – správná a čestná, rozhodně to nebyla jeho povinnost.

„Otče,“ zkusil to znovu, „nejsem v postavení, abych se zrovna ženil.“

„Samozřejmě že jsi. Je ti sedmadvacet, jsi zdravého rozumu a těšíš se dobrému zdraví.“

„Bydlím v Edinburghu v pronajatém pokoji. Nemám ani sluhu.“

Otec mávl rukou. „To se dá snadno napravit. Seženeme vám dům v nové městské čtvrti. Tvůj bratr zná několik architektů, kteří se zabývají projektováním. Bude to skvělá investice.“

Nicholas na něj chvíli nechápavě zíral. Opravdu otec mluví o investování do nemovitostí?

„Můžeš ho považovat za svatební dar.“

Nicholas si položil ruku na čelo a palec s prostředníčkem si přitiskl na spánky. Musel se soustředit. Přemýšlet. Otec dál mluvil o cti, povinnosti a nájemních smlouvách na devětadevadesát let a Nicholase rozbolel mozek.

„Máš vůbec tušení, co obnáší studium medicíny?“ zeptal se se zavřenýma očima zakrytýma rukou. „Na manželku nemám čas.“

„Nepotřebuje tvůj čas. Potřebuje tvoje jméno.“

Nicholas odtáhl ruku a pohlédl na otce. „To myslíš vážně?“

Otec mu věnoval pohled, jako by říkal: Copak mě neposloucháš?

„Nemůžu se oženit se ženou s jasným úmyslem ji ignorovat.“

„To snad nebude ten případ,“ namítl otec. „Jen se ti snažím vysvětlit, že tvoje spolupráce v této záležitosti nemusí mít právě teď nepříznivý dopad na tvůj život.“

„Použil jsi hromadu slov k tomu, abys mi poradil, že mám být v podstatě špatný manžel.“

„Ne, použil jsem hromadu slov, abych ti poradil, že máš být v podstatě hrdina mladé ženy.“

Nicholas obrátil oči v sloup. „Načež můžu odjet a být jí špatným manželem.“

„Pokud si to tak přeješ,“ utrousil otec tiše.

Nicholas si nebyl jistý, jak dlouho si otce nevěřícně prohlížel. Donutil se odvrátit, až když si uvědomil, že pomalu vrtí hlavou. Popošel k oknu a použil ho jako záminku k tomu, aby věnoval pozornost něčemu jinému. Právě teď se nechtěl dívat na otce. Nechtěl přemýšlet o něm, ani o jeho šíleném návrhu.

Jenže to nebyl návrh, že? Byl to rozkaz. Otec se ho nezeptal: „Oženíš se s Georgianou?“

Oznámil mu: „Musíš si ji vzít.“

To nebylo totéž.

„Můžeš ji nechat v Kentu,“ pokračoval otec, když zřejmě usoudil, že uplynula dostatečně vhodná pauza. „Nemusí tě doprovázet do Edinburghu. Vlastně si to nejspíš ani nebude přát. Myslím si, že tam nikdy dřív nebyla.“

Nicholas se obrátil.

„Samozřejmě záleží na tobě,“ dodal otec. „To ty podstoupíš tu oběť.“

„Úvaha, že mě tímhle přesvědčíš,“ utrousil Nicholas, „mi připadá dost scestná.“

Ale bylo jasné, že vedou dva oddělené rozhovory, protože na to jeho otec pravil: „Je to jen manželství.“

Při té větě se Nicholas pohrdavě ušklíbl. „Pověz to matce a potom se vrať a zopakuj mi to.“

Otcův výraz se změnil v nevrlý. „Mluvíme tu o Georgianě. Proč kladeš takový odpor?“

„Nevím… Možná proto, žes mě odvolal ze studií za hranicemi, a když jsem dorazil, nenaznačil jsi, že jsem snad schopen vyřešit svízelnou situaci, ani ses mě nezeptal, co si myslím o případném manželství. Vyzval jsi mě, ať se posadím, a pak jsi mi poručil, ať se ožením se ženou, která je prakticky mou sestrou.“

„Ale není to tvá sestra.“

Nicholas se odvrátil. „Přestaň. Prosím tě, přestaň.“

„Tvá matka souhlasí, že je to nejlepší řešení.“

„Panebože.“ Spikli se proti němu.

„Je to jediné řešení.“

„Moment,“ zamumlal Nicholas a znovu si přitiskl prsty ke spánkům. V hlavě mu začalo bušit. „Potřebuju chvilku klidu.“

„Nemáme…“

„Proboha, mohl bys alespoň na vteřinu zmlknout, abych mohl přemýšlet?“

Otec vytřeštil oči a o krok couvl.

Nicholas pohlédl na své ruce. Roztřásly se mu. Takhle s otcem nikdy nemluvil. Vlastně se domníval, že je to zcela vyloučené. „Potřebuju se něčeho napít,“ utrousil. Tentokrát pořádně. Přistoupil k příborníku a nalil si sklenku skoro až po okraj.

„Celou tu cestu ze Skotska jsem přemítal,“ zadumal se, „co proboha může být důvodem k tak záhadnému, a přesto zjevně neignorovatelnému předvolání. Už jsem se bál, že někdo umřel.“

„Nikdy bych…“

„Ne,“ přerušil ho Nicholas. Netoužil po otcových výkladech. Právě byl uprostřed svého projevu, svého sarkasmu a hodlal ho pronést podle vlastního harmonogramu.

„Ne,“ prohlásil znovu. „Umřít nikdo nemohl. V takovém případě by můj otec nenapsal tak tajemný vzkaz. Ale co jiného by to mohlo být? Co by ho přimělo, aby mě odvolal v tak neuvěřitelně nevhodnou dobu?“

Lord Manston otevřel ústa, avšak Nicholas ho umlčel dalším příkrým pohledem.

„Ačkoliv slovo nevhodnou to ani zdaleka nevystihuje. Víš, že mi utíkají zkoušky?“ Nicholas se odmlčel, ale jen na tak dlouho, aby naznačil, že je to spíše rétorická otázka. „Moji profesoři souhlasili, abych je vykonal až po návratu, ale samozřejmě jsem se jim musel přiznat, že nevím, kdy to bude.“ Dlouze si lokl brandy. „Tenhle rozhovor je trapný.“

Pohlédl na otce, skoro jako by ho vyzýval, aby ho přerušil. „Nemyslím si, že mi takový odklad chtěli povolit,“ pokračoval, „ale tohle je jeden z případů, kdy se hodí být synem hraběte. K přátelským vztahům s ostatními studenty to pochopitelně nevede, protože nikdo nemá rád náfuku, který se odvolává na postavení, aby se ulil ze zkoušek. A to i kdyby je měl jasně v úmyslu dodělat později, třebaže jak už jsem se zmínil, v blíže neupřesněném termínu.“

„Za to, že jsem tě vytáhl ze studií, jsem se už omluvil,“ pronesl lord Manston napjatým hlasem.

„To ano,“ opáčil Nicholas mírně. „Již ve svém velmi podrobném dopise.“

Otec na něj chvíli zíral a potom se zeptal: „Už jsi se svou nedůtklivostí skončil?“

„Prozatím.“ Nicholas se napil a znovu uvažoval. Ještě mu zbývalo říct to poslední. „Přesto tě ujišťuji, že navzdory všem scénářům, které se mi cestou domů honily hlavou, mě nikdy ani nenapadlo, že přijedu a zjistím, že můj otec málem nabídl mou ruku v příslibu manželství.“

„Tvou ruku v příslibu manželství,“ zareptal otec mírně dotčeně. „Mluvíš, jako bys byl děvče.“

„Zrovna teď si tak připadám a buď si jistý, že se mi to nelíbí.“ Zavrtěl hlavou. „Právě jsem ke všem ženám získal novou úctu za to, že snášejí, když jim nařizujeme, co mají dělat.“

Lord Manston se ušklíbl. „Jestli si myslíš, že se mi někdy podařilo nařídit tvé matce nebo sestře, co mají dělat, jsi na smutném omylu.“

Nicholas odložil sklenku. Už tak vypil dost. A to nebylo ještě ani poledne. „Tak proč tak přistupuješ ke mně?“

„Protože nemám na vybranou,“ odsekl otec. „Georgiana tě potřebuje.“

„Hodláš obětovat vlastního syna kvůli kmotřence?“

„Vůbec ne a ty to víš.“

Přesto to tak působilo. Zdálo se, jako by si otec vybíral oblíbené dítě, a Nicholas to nebyl.

Dokonce to nebyl ani žádný Rokesby.

Přesto musel Nicholas přiznat, že jsou životy Rokesbyových a Bridgertonových pevně spjaty. Po staletí byli sousedé, ale jejich pouto doopravdy upevnila až současná generace. Muži i ženy byli nejlepšími přáteli a každý z nich měl v druhé rodině svého kmotřence.

A celá ta záležitost se stala ještě oficiálnější, když se nejstarší syn Rokesbyových oženil s nejstarší dcerou Bridgertonových. A potom se třetí syn Rokesbyových oženil se sestřenicí Bridgertonových.

Upřímně, kdyby člověk dostal klubko příze a přebíral by ji na prstech všech zúčastněných, snadno by vytvořil incestní kolébku.

„Musím si to rozmyslet,“ prohlásil Nicholas, protože bylo zjevné, že to je to jediné, co může v tuto chvíli říct, aby přechodně zastavil otcův nátlak.

„Samozřejmě,“ souhlasil otec. „Chápu, že je to pro tebe překvapení.“

To bylo velmi zdrženlivé označení.

„Ale čas tu hraje zásadní roli. Musíš se rozhodnout do zítřka.“

„Do zítřka?“

Otec měl dost slušnosti na to, aby působil alespoň trochu lítostivě, když dodal: „S tím se nedá nic dělat.“

„Byl jsem skoro dva týdny na cestě, nejmíň šestkrát lilo jako z konve, zkrátil jsem studium a pak mi bylo téměř poručeno, abych se oženil se svou sousedkou, a ty mi nemůžeš dopřát ani pár dní na rozmyšlenou?“

„Nejde tu o tebe. Jde o Georgie.“

„Jak to, že nejde o mě?“ Nicholas skoro zařval.

„Ani nepoznáš, že ses oženil.“

„Copak ti úplně přeskočilo?“ Nicholas si byl zcela jistý, že takhle s otcem nikdy nemluvil, protože na to neměl odvahu. Ale slovům, která vycházela z otcových úst, nemohl uvěřit.

Musel se zbláznit. Jedna věc je navrhnout, aby se oženil s Georgianou Bridgertonovou, v tom byla jistá donkichotská logika. Ale trvat na tom, že to bude bezvýznamný

akt… a že bude Nicholas dál žít, jako by si ji nevzal…

Zná otec vůbec svého syna?

„Právě teď s tebou nemůžu mluvit,“ vypravil ze sebe a došel ke dveřím. Najednou byl rád, že si nezul zablácené boty.

„Nicholasi…“

„Ne. Prostě ne.“ Položil ruku na rám dveří a zastavil se, aby se nadechl a trochu se uklidnil. Nevěřil si natolik, aby se na otce ohlédl, ale dodal: „Tvá starost o kmotřenku je chvályhodná, ale možná – možná bych tě vyslechl, kdybys své přání zformuloval jako žádost.“

„Máš vztek. Chápu to.“

„To těžko. Tvé naprosté pohrdání city vlastního syna…“

„To je lež,“ vyštěkl otec. „Ujišťuji tě, že mi na srdci neustále leží tvé nejlepší zájmy, a pokud jsem to nedal jasně najevo, tak proto, že si dělám starosti o Georgianu, ne otebe.“

Nicholas polkl. Měl pocit, že je každý sval v jeho těle připravený prasknout.

„Měl jsem mnohem delší dobu, abych si na tu myšlenku zvykl,“ pokračoval otec tiše. „Čas tvůj názor změní.“

Nicholas se k němu obrátil. „V tohle jsi pro mě doufal? V manželství bez lásky a bez sexu?“

„Pochopitelně že ne. Ale oba k sobě cítíte náklonnost a Georgiana je milá dívka. Pevně věřím, že vy dva časem zjistíte, že se k sobě skvěle hodíte.“

„Tvoje ostatní děti se braly z lásky,“ podotkl Nicholas tiše. „Všechny čtyři.“

„Doufal jsem u tebe v totéž.“ Otec se usmál, ale byl to smutný toužebný úsměv. „Stále to nevylučuji.“

„Nezamiluju se do ní. Panebože, i kdybych k tomu měl sklony, nemyslíš si, že by se to už stalo?“

Otec se pobaveně usmál. Ne posměšně, jen pobaveně.

Ale Nicholas ho nevnímal. „Neumím si představit ani to, že bych ji políbil.“

„Nemusíš ji líbat. Stačí, když si ji vezmeš.“

Nicholas otevřel ústa. „Před chvílí jsi mi ale říkal něco jiného.“

„Jen málokteré manželství začíná vášní,“ pravil lord Manston, najednou pln přátelských otcovských rad. „Kupříkladu tvá matka a já…“

„Nechci slyšet o tobě a o matce.“

„Nebuď prudérní,“ ušklíbl se otec.

V tu chvíli Nicholase napadlo, jestli se mu celý tento rozhovor ve skutečnosti jen nezdá. Neuměl si představit žádný jiný scénář, kdy by se mu otec svěřoval s důvěrnými podrobnostmi o matce.

„Bude z tebe lékař,“ utrousil otec suše. „Určitě víš, že tvá matka a já jsme nepřivedli na svět pět dětí…“

„Přestaň!“ zaskučel Nicholas. „Panebože, nechci o tom nic slyšet.“

Otec se uchechtl. Uchechtl se!

„Promyslím si to,“ prohlásil Nicholas konečně, aniž se obtěžoval zamaskovat nevrlý tón. „Ale zítra ti odpověď dát nemůžu.“

„Musíš.“

„Prokristapána, posloucháš mě vůbec?“

„Na poslouchání nemáme čas. Georgiana má zničený život.“

Bloudili v kruhu, jako by byli venku na trávníku a chodili po stejné pěšině, dokud neušlapali trávu až na hlínu. Ale teď už byl Nicholas příliš unavený snahou vymanit se z té okružní procházky, a proto se jen zeptal: „A to se změní, pokud si dopřeji pár dní na rozmyšlenou?“

„Jestli si ji ale nevezmeš,“ pravil lord Manston, „budou muset její rodiče najít někoho jiného, kdo to udělá.“

To Nicholase přivedlo k hrozné myšlence. „Mluvil jsi o tom s lordem a lady Bridgertonovými?“

Otec na chvíli zaváhal, než odpověděl: „Nemluvil.“

„Určitě bys mi v tom nelhal…“

„Odvažuješ se snad zpochybnit mou čest?“

„Tvou čest ne. Ale pokud jde o tvůj úsudek, už si nejsem ničím jistý.“

Otec nepříjemně polkl. „Navrhl jsem to, ale nechtěl jsem vzbuzovat plané naděje pro případ, že bys odmítl.“

Nicholas na něj skepticky pohlédl. „Nepůsobil jsi dojmem, že mám možnost odmítnout.“

„Oba víme, že tě nemůžu nutit, aby sis tu dívku vzal.“

„Jen tě hluboce zklamu, pokud to neudělám.“

Otec mlčel.

„To mi asi jako odpověď stačí,“ zamumlal Nicholas. Vyčerpaně klesl zpátky na židli. Co má krucinál dělat?

Otec si zřejmě uvědomil, že už toho má Nicholas dost, protože si několikrát odkašlal a až potom se zeptal: „Co kdybych sem přivedl matku?“

„Proč?“

Nicholas nechtěl působit tak bojovně, ale co jeho matka zmůže?

„Umí mě uklidnit, když mám starosti. Třeba v tvém případě dokáže totéž.“

„Fajn,“ zabručel Nicholas. Byl příliš unavený, aby se hádal dál.

Ale než stačil lord Manston odejít z místnosti, dveře se otevřely a dovnitř tiše vstoupila lady Manstonová. „Všechno vyřešeno?“

„Promyslí si to,“ odpověděl jí manžel.

„Nemusela jsi odsud odcházet,“ utrousil Nicholas.

„Domnívala jsem se, že to bude jednodušší, pokud tu nebudu.“

„Bude to těžké tak jako tak.“

„To je asi pravda.“ Položila mu ruku na rameno a mírně stiskla. „Je mi moc líto, že ses dostal do tohoto postavení.“

Nicholas jí věnoval úsměv, nebo alespoň to nejbližší, co se mu podobalo.

Odkašlala si. Znělo to rozpačitě. „Také jsem tě chtěla informovat, že dnes budeme večeřet v Aubrey Hall.“

„To si děláš legraci,“ utrousil Nicholas. Aubrey Hall byl domov rodiny Bridgertonových. Předpokládal, že tam budou přítomni všichni Bridgertonovi.

Matka se žalostně usmála. „Bohužel ne, synu. Je to naplánováno už delší dobu a já se zmínila lady Bridgerto

nové, že přijedeš domů.“

Nicholas zasténal. Proč to udělala?

„Nemůže se dočkat, až uslyší o tvých studiích. Všichni se na to těší. Ale jsi unavený. Záleží jen na tobě.“

„Takže tam nemusím jít?“

Matka se líbezně usmála. „Budou tam všichni.“

„Dobře,“ pronesl Nicholas hlasem, kterému nezbývalo moc do hořkosti. „Takže vlastně vůbec nemám na vybranou.“

Zdálo se, že to tak bude pokračovat až do konce jeho života.

3. kapitola

Georgiana Bridgertonová ztratila v životě spoustu věcí – v kůži vázaný zápisník, který měla mimořádně ráda, klíč od šperkovnice sestry Billie, dvě levé boty –, ale tentokrát poprvé přišla o svou pověst.

Ukazovalo se, že nahradit ji je mnohem těžší než nahradit zápisník.

Nebo boty.

Na šperkovnici vzala kladivo, a i když následný masakr nikoho nepotěšil, Billie tak získala smaragdový náramek bezpečně zpět.

Už jí ho nikdy znovu nepůjčila, ale Georgie si nic jiného ani nezasloužila.

Jenže pověst…

To je úskočná vrtkavá záležitost, která vzdoruje nápravě a navrácení, a vůbec nezáleží na tom, že člověk neměl stou ztrátou VŮBEC NIC SPOLEČNÉHO. Společnost nepřistupuje laskavě k ženám, které porušily pravidla.

Není k ženám laskavá a tečka!

Georgie upřela pohled na postel, na které ležely její tři kočky Judita, Sněženka a Hlavoun. „To není fér,“ vzdychla.

Judita jí položila stříbrnošedou tlapku na kotník. Od nejodměřenější z těch tří číč se už soucitnější gesto očekávat nedalo.

„Nebyla to moje chyba.“

Nebylo to zdaleka poprvé, co tahle čtyři slova vyřkla v tomto pořadí.

„Nikdy jsem neřekla, že si ho vezmu.“

Iv tomto případě se opakovala.

Sněženka zívla.

„Já vím,“ souhlasila Georgie. „Ani jsem neporušila pravidla. Nikdy je neporušuji.“

To byla pravda. Neporušovala je. Pravděpodobně proto si Freddie Oakes myslel, že bude snadné porušit je za ni.

Domnívala se, že ho k tomu povzbudila – ne aby ji unesl, pochopitelně, ale chovala se tak, jak by se zdvořilá mladá dáma měla chovat, když o ni projevuje zájem žádoucí mladý džentlmen. Rozhodně ho neodrazovala. Jednou spolu tančili na večírku u lady Manstonové a potom dvakrát v místním společenském sále, a když Georgie odjela s matkou do Londýna, zcela patřičně ji navštívil v domě Bridgertonových.

V jeho chování nebylo nic – nic –, co by naznačovalo, že je to nemorální zkrachovalý hulvát.

Takže když navrhl, aby si vyrazili do Pembertonova knihkupectví, s radostí tu nabídku přijala. Milovala knihkupectví a všichni vědí, že ta nejlepší jsou v Londýně.

Oblékla se přesně tak, jak by se svobodná dáma měla na takovou vycházku obléknout, a když Freddie přijel v jejich rodinném kočáru, připojila se k němu s úsměvem na tváři a služebnou Marian po boku.

Dámy nikdy nenastupují do uzavřených kočárů s džentlmeny bez gardedámy. A ani toto pravidlo Georgie nikdy neporušila.

Z knihkupectví šli pěšky ke Konvičce a ananasu na čaj a vynikající koláče a vše v jejím chování i programu bylo opět přijatelné a očekávané.

Georgie by to opravdu ráda zdůraznila, jenže kromě koček ji nikdo neposlouchal. Neudělala nic špatného.

Nic špatného.

Když bylo na čase odejít, Freddie byl laskavost a starostlivost sama, ochotně jí pomohl do kočáru a potom nastoupil sám. Oakesův čeledín se chystal projevit stejnou zdvořilost Marian, ale potom Freddie zabouchl dveře oběma před nosem, zabušil pěstí do stropu a okamžitě

se rozjeli po Berkeley Street.

Skoro přejeli psa.

Marian byla hysterická stejně jako Oakesův čeledín. Neměl v té intrice prsty a bál se nejen okamžitého propuštění, ale také věčného zatracení.

Pacholek ani Marian vyhozeni nebyli. Oakesovi i Bridgertonovi věděli, koho mají z toho skandálu vinit, a byli natolik liberální, že si nevybíjeli zlost na sloužících.

Avšak zbytek společnosti… si užíval novinek. A všichni se shodli, že Georgiana Bridgertonová nedostala nic jiného, než co si zasloužila.

Povyšující se stará panna.

Odporná bába.

Měla by mu ještě poděkovat. Ne že by se snad na vdavky s ní čekalo ve frontě.

Všechno to byla samozřejmě lež. Nebyla povýšená stará panna ani ohavná bába a náhodou i nabídku k sňatku dostala, ale tím, že se ji rozhodla nepřijmout, se zároveň rozhodla neuvést dotyčného do rozpaků, že by tuto skutečnost zveřejnila.

Vtom ohledu byla velmi milá. Nebo se o to alespoň snažila.

Stará panna však pravděpodobně byla. Georgie si nebyla jistá, kdy nastává předěl mezi tím, kdy je dívka svěží jako ranní rosa, a věkem, kdy už není nejmladší, ale v šestadvaceti ho nejspíš překročila.

Přesto to udělala schválně. Nechtěla londýnskou sezonu. Nebyla plachá, nebo si to o sobě alespoň nemyslela, ale pomyšlení na davy lidí a na dny i noci strávené ve společnosti ji vyčerpávalo. Vyprávění o době, kterou její starší sestry prožily v Londýně, ji o opaku nepřesvědčilo. (Billie tam doslova zapálila člověka, i když ne schválně.)

Byla sice pravda, že Billie si nakonec vzala budoucího hraběte z Manstonu, ale to s její zkrácenou katastrofální sezonou nijak nesouviselo. George Rokesby bydlel pouze tři míle od nich a znali se celý život. A pokud se Billie podařilo najít manžela, aniž opustila jihovýchodní Anglii, Georgie by to jistě zvládla taky.

Nebylo těžké přesvědčit rodiče, aby jí dovolili vynechat tradiční londýnské uvedení do společnosti. Georgie jako malá často churavěla, neustále kašlala a měla potíže s dechem. Vyrostla z toho, ale matka kolem ní stále tropila povyk a Georgie toho párkrát využila. A ne že by lhala. Dusivý znečištěný londýnský vzduch nemohl jejím plicím prospívat. Plicím nikoho.

Nyní si však polovina Londýna myslela, že Georgie vynechala sezonu, protože má nos nahoru, a druhá polovina se zřejmě domnívala, že trpí nějakou ošklivou vadou, takže se ji rodiče snaží skrývat před společností.

Bůh chraň, že by se dáma mohla rozhodnout nejet do Londýna, protože tam jet nechce.

„Přemýšlím v kurzívě,“ oznámila nahlas. To nemohlo být úplně rozumné. Natáhla se k chodidlům a vzala Sněženku do náruče. „Mám zničenou pověst?“ zeptala se téměř černé kočky. „Samozřejmě že mám, ale co to znamená?“

Sněženka pokrčila rameny.

Nebo to možná bylo tím, jak ji Georgie držela. „Promiň,“ zamumlala a znovu ji položila. Přesto jemně přitlačila na kočičí hřbet a popostrčila ji do typické pozice pro mazlení. Sněženka na ten návrh přistoupila, schoulila se vedle ní a předla, zatímco ji Georgie škrábala na krku.

Co si počne?

„Muž nikdy za nic nemůže,“ prohlásila nahlas.

Freddie Oakes nebyl zalezlý ve svém pokoji a nesnažil se neposlouchat, jak jeho matka vzlyká kvůli tomu, jaké ho postihlo neštěstí.

„Nejspíš ho v klubu naopak ještě oslavují. ‚Vedl sis skvěle!‘“ vystřihla Georgie přehnaným přízvukem anglického výkvětu společnosti. Což byl sice její přízvuk, ale bylo snadné dosáhnout toho, aby zněl groteskně.

„Ujet s tou Bridgertonovic žábou,“ zapitvořila se. „To od tebe bylo prozíravé. Slyšel jsem, že dostává čtyři sta tisíc ročně.“

Nedostávala.

Tedy nedostávala čtyři sta tisíc ročně. To nedostával nikdo. Ale díky zveličování vyzněl ten příběh líp, a pokud měl někdo právo ho ještě víc vyšperkovat, tak právě ona.

„Už jsi s ní spal? Dotáhls to do konce? Souložil jsi s ní?“

Panebože, kdyby ji teď slyšela matka.

A co by Freddie na takovou otázku odpověděl? Lhal by? A záleželo by na tom? I kdyby řekl, že spolu neměli pohlavní styk…

Taky že neměli. O to se postaralo její koleno, kterým ho kopla do rozkroku.

Ale i kdyby mluvil pravdu a přiznal, že nespali v jedné posteli, nebylo by to důležité. Deset hodin s ním byla sama v kočáru a další tři sama v pokoji, než se jí ho podařilo obrazně zbavit mužství. Mohla by mít to nejnedotčenější panenství na světě, a přesto by ji ostatní považovali za zneuctěnou.

„Moje panenská blána by mohla být metr široká, a stejně by mi nikdo nevěřil, že jsem panna.“

Pohlédla na kočky. „Nemám pravdu, dámy?“

Sněženka si olízla packu.

Judita si jí nevšímala.

A Hlavoun… byl kluk. Georgie se domnívala, že by to ten starý zrzavý mourek stejně nepochopil.

Žádné rozhořčení na světě by však nedokázalo zabránit její představivosti, aby se vrátila do londýnských klubů, kde budoucí elita národa nepochybně stále klevetila o její zkáze.

Bylo to hrozné a odporné a neustále se přesvědčovala, že o ní možná nemluví a že se snad přesunuli k událostem, na kterých opravdu záleží, jako je revoluce ve Francii nebo stav zemědělství na severu. K událostem, jimiž by se měli zabývat, protože polovina z nich časem zaujme místa ve Sněmovně lordů.

Jenže to tak nebylo a Georgie to věděla. Zapisovali její jméno do té zatracené knihy sázek a dohadovali se, jaké jsou vyhlídky, že se z ní do konce měsíce stane paní Oakesová. A o nezralých mladících toho věděla dost, aby pochopila, že o ní skládají popěvky a bouřlivě se jim smějí.

Georgiana Oakesová, princeznička postelová.

Bože, bylo to tak otřesné. A pravděpodobně pravdivé. Přesně takové věci říkali.

Slečinka Bridgertonová je…

Její příjmení bylo moc dlouhé, aby na něj vymyslela nějaký trefný rým, a Georgie se domnívala, že by za to měla být vděčná.

Teď si tě bude muset vzít, ho ho ho.

Přimhouřila oči. „Na to zapomeň.“

„Georgiano?“

Naklonila ucho ke dveřím. Po chodbě přicházela matka. Úžasné.

„Georgiano?“

„Jsem ve svém pokoji, mami.“

„Já vím, ale…“ Zaklepala.

Georgie přemýšlela, co by se stalo, kdyby neodpověděla očekávaným: Pojď dál.

Ozvalo se další zaklepání. „Georgiano?“

Georgie vzdychla. „Pojď dál.“

Opravdu se na nic jiného nezmohla. Nebo na to zkrátka neměla sílu.

Lady Bridgertonová vstoupila a pečlivě za sebou zavřela dveře. Vypadala půvabně jako vždy a hedvábný šál v barvě chrp přehozený přes ramena ještě zvýrazňoval její modré oči.

Georgie matku milovala, opravdu, ale někdy si přála, aby nebyla tak nenuceně elegantní.

„S kým jsi to mluvila?“ zeptala se jí matka.

„Sama se sebou.“

„Ach.“ Zdálo se, že takovou odpověď matka nečekala, ačkoliv si Georgie neuměla představit, co by bylo lepší – že vedla hluboký rozhovor s kočkami?

Matce se podařilo mírně pousmát. „Jak ti je?“

Na tuto otázku jistě nechtěla slyšet upřímnou odpověď. Georgie chvíli počkala a pak pronesla: „Vůbec si nejsem jistá, co ti na to mám říct.“

„Samozřejmě.“ Lady Bridgertonová se váhavě posadila na kraj postele. Georgie si všimla, že má trochu opuchlé oči. Polkla. Uplynul už skoro měsíc, a přesto její matka každý den plakala.

Nesnášela vědomí, že je za to zodpovědná.

Ničím se sice neprovinila, ale zodpovědná byla. Jistým způsobem. Na to, aby řešila podrobnosti, se vážně necítila.

Zvedla Juditu a nabídla ji matce. „Chceš ji?“

Lady Bridgertonová zamrkala a pak si kočku převzala. „Ano, prosím.“

Georgie hladila Sněženku a matka Juditu. „Pomáhá to,“ prohodila Georgie.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bridgertonovi – prequel: Skandál na spadnutí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.