Dobří sousedé

Sarah Langan

Přeložil Václav Procházka

Sarah Langan: Dobří sousedé

Copyright © 2021 by Sarah Langan

All rights reserved.

Translation © Václav Procházka, 2021

ISBN 978-80-249-4515-6

Věřte, nevěřte: Vyřešení problému vražd na Maple Street

Ellis Haverick

Hofstra University Press, ©2043

Zdá se, že patnáct let poté náš zájem o tragédii na Maple Street pozvolna ochabuje. Podrobnosti o ní totiž nejsou nijak zvlášť drastické. Počet jejích obětí nesnese srovnání s krvavou lázní na Wall Streetu či bombardování v Seattlu. To, co se stalo, bylo hrozné, ale o nic horší než kterákoli z katastrof, o jakých v dnešní době slýcháme pět dnů v týdnu.

Proč se tedy tato událost stala celonárodní posedlostí? Proč se lidé při Halloweenu oblékají jako její hlavní aktéři? Více než deset let bylo na Broadwayi uváděno představení pod názvem Wildeovi versus Maple Street. Tato poutavá divadelní hra nutí diváky k tomu, aby si tragédii sami zrekonstruovali, zvolili, na čí straně stojí, a hledali argumenty o tom, kdo je za ni odpovědný a kdo je bez viny*. Různá média vymýšlejí stále nová fakta o tom, k čemu onoho horkého srpnového dne došlo, i o vražedné horečce, která se rozšířila po okolí. Jedni ji kladou za vinu ojedinělé vlně veder, druzí záhadnému sesuvu půdy v městském parku a další samotným obyvatelům městské čtvrti.

Moje teorie je následující: s událostí na Maple Street se musíme vypořádat proto, že její tajemství dosud nikdo uspokojivě nevyřešil. Jednoduše řečeno, zůstává naší noční můrou. Ptáme se sami sebe, jak je možné, že tak poklidné společenství mohlo zosnovat vyvraždění celé rodiny, a nedává nám to smysl.

Ale co když jsme nejjednodušší vysvětlení prostě přehlíželi? Co když se obvinění, vznesená proti Wildeovým, zakládala na pravdě? Jinými slovy, co když ke všemu, co se událo, nechali dojít?

* U této inscenace závěry závisí na tom, jak je zahraná.

Věnováno Clem

CIZÍ LIDÉ

4. července 2027

Mapa Maple Street, 4. července 2027

*116 Wildeovi

*118 Schroederovi

SEZNAM STÁLÝCH OBYVATEL MAPLE STREET

4. ČERVENCE 2027

100 Gradyovi – Lenora (47), Mike (45), Kipp (11), Larry (10)

102 Mullerovi – John (39), Hazel (36), Madeline (4), Emily (6 měsíců)

104 Singhovi a Kaurovi – Sai (47), Nikita (36), Pranav (16), Michelle (14), Sam (13), Sarah (9), John (7)

106 Pulleynovi – Brenda (38), Dan (37), Wallace (8), Roger (6)

108 Lombardovi – Hank (38), Lucille (38), Mary (2), Whitman (1)

110 Hestiaovi – Rich (51), Cat (48), Helen (17), Lainee (14)

112 Gluskinovi – Evan (38), Anna (38), Natalie (6), Judd (4)

114 Walshovi – Sally (49), Margie (46), Charlie (13)

116 Wildeovi – Arlo (39), Gertie (31), Julia (12), Larry (8)

118 Schroederovi – Fritz (62), Rhea (53), Fritz jr. (19), Shelly (13), Ella (9)

120 Benchleyovi – Robert (78), Kate (74), Peter (39)

122 Cheonovi – Christina (44), Michael (42), Madison (10)

124 Harrisonovi – Timothy (46), Jane (45), Adam (16), Dave (14)

126 Pontiovi – Steven (52), Jill (48), Marco (20), Richard (16)

128 Ottomanelliovi – Dominick (44), Linda (44), Mark (12), Michael (12)

130 Atlasovi – Bethany (37), Fred (30)

132 Simpsonovi – Daniel (33), Ellis (33), Kaylee (2), Michelle (2), Lauren (2)

134 Calierovi – Louis (49), Eva (42), Hugo (24), Anais (22)

CELKEM:72 LIDÍ

Maple Street 116

Neděle 4. července

„To je nějaká oslava? Pozvali nás?“ zeptal se Larry Wilde.

Nepozvali. Gertie to věděla, ale nechtěla si to připustit. Sledovala zástup lidí z okna a počítala je.

Wildeovi se na Maple Street č. 116 přistěhovali asi před rokem. Přes zprostředkovatele koupili dům levně. Chtěli ho zrenovovat – opravit střechu, položit nové okapy, vytrhat starý koberec, obložit stěny bambusem a na nevalném trávníku vysázet novou trávu, vždycky jim však do toho něco přišlo.

Na Maple Street č. 116 jako by vše bylo dílem náhody. Jako dítěti vám tenhle domov mohl sloužit k nejrůznějším hrám a intuitivně jste se v tom chaosu mohli cítit šťastní a zmatení zároveň. Byly to nádherné časy, kdy šlo všechno zaspat a kdy jste si nemuseli dělat starosti s ničím, co vás doma otravovalo – se stlaním postele, věšením mokrého ručníku či odkládáním nádobí do dřezu. Později jste se ale stále častěji vraceli domů s tím, že onen chaos vás začíná zneklidňovat. Měli jste pocit, že vám snaha všechno zvládnout přerůstá přes hlavu.

Maple Street tvořil půlkruhový blok na sebe natěsnaných domů, sousedící s parkem o rozloze šesti akrů. Lidé tu chodili převážně v pracovním. Do zaměstnání jezdili z praktických důvodů v praktických autech. Neustále spěchali, i kdyby to mělo být jen do koloniálu nebo do kostela. Nezdálo se, že by si příliš lámali hlavy s hypotékami. Když měli nemocné rodiče nebo nešťastná manželství, nemluvili o tom. Své pocity, stejně jako cokoli jiného, jednoduše přenášeli na děti.

Bavili se o volném čase a sportu, o tom, kteří učitelé na místní speciální státní škole jdou příkladem a kteří naopak nejsou dostatečně vzdělaní, aby dokázali spojit společenskou a citovou stránku své profese. Byli doslova posedlí představou, že jejich děti skončí na univerzitě – a pokud možno na Harvardu.

Wildeovi byli jiní. Vzhledem k nevalné finanční situaci chybělo Gertie a Arlovi k podobné posedlosti dost prostoru. I kdyby měli čas a sílu, sotva by svým dětem dávali ponaučení o tvořivosti, citech, inteligenci, zdravé disciplíně a hranicích jejich možností. Nevěděli by, kde začít.

Jejich děti Julia a Larry si bez skrupulí nahlas ulevovaly na veřejnosti. Julia už během prvního měsíce v novém domově kradla otci cigarety a učila děti sousedů kouřit. Podivínský Larry se spolužákům spíš vyhýbal a měl zvláštní zálibu – když si myslel, že se nikdo nedívá, strkal ruku do kalhot.

Wildeovi cítili, že od chvíle, co přišli na Maple Street, neustále porušují nepsaná pravidla. Nevěděli však jaká. Arlo coby bývalý rocker byl zvyklý pozdě v noci pokuřovat na verandě. Nevěděl, že na předměstích je dovoleno kouřit jen na dvorku za domem – zvlášť pokud má dotyčný potetované paže, a navíc postrádá kamarády z dětství, kteří by ho v tom nenechali samotného. Není divu, že vypadal nazlobeně a kouřil veřejně alespoň sám.

A Gertie? Než se s Arlem seznámila v Koncertní síni v Atlantic City, kde hrál na sólovou kytaru v místní skupině, vyhrála regionální soutěž o královnu krásy. Jako živoucí panenka Barbie se podle toho nikdy nepřestala chovat – nešetřila reklamními úsměvy, blýskala očima a na otázky na tělo dávala otřepané odpovědi. Sousedé, kteří se k ní snažili chovat přátelsky, to většinou vzdali. Téhle blondýně nikdo neodporoval ani doma. Nikdo jí neřekl, že se nehodí, aby nosila tak hluboký dekolt. Netušila, že když se ověsí zlatými řetězovými náhrdelníky, které se jí budou pohupovat na hrudi, je to, jako kdyby před očima ostatních manželek mávala poutačem přelétavá koketa, která vám chce ukrást manžela, zahanbit vaše děti a ukázat, že nejste jako ona – světlovlasá vikingská kráska s dokonalou pletí.

Léto toho roku nestálo za nic a platilo za jedno z nejteplejších. V centru Long Islandu, připomínajícím svým profilem červenou krvinku, nefoukal skoro žádný vítr. Hemžili se tu jen komáři, cvrčci a ptáci a vzduch voněl solí prosetou přes záhony odkvétajících begonií.

Wildeovi právě povečeřeli (toasty se sýrem zapité sodovkou a jako dezert mražené třešně). Zvenku slyšeli lidské hlasy, ale nevšimli si ničeho zvláštního – až do chvíle, kdy zpoza oken zazněla jedna z písní skupiny Nirvana.

Nejsem jako oni, ale dokážu to předstírat.

„To je nějakej piknik? Pozvali nás?“ zeptal se osmiletý Larry a z náručí zvedl svou oblíbenou hračku – dětského robota. Nikdo ji nesměl nazývat loutkou, pokud si ho nechtěl rozhněvat.

Gertie přešla k oknu a roztáhla tenké záclony. Čtyřiadvacet týdnů už byla těhotná, takže všechno, co dělala, ji namáhalo. Zvláště v tomhle vedru.

Bylo přesně sedm. Sousedé zřejmě něco chystali, protože procházeli kolem se salátem z quinoy v plastových nádobách, chipsy a kartony s pivem. Gertie začala počítat: Calierovi, Lombardovi, Simpsonovi, Gradyovi, Gluskinovi, Mullerovi, Cheonovi, Harrisonovi, Singh-Kaurovi, Pulleynovi, Walshovi, Hestiaovi, Schroederovi, Benchleyovi, Ottomanelliovi, Atlasovi a Pontiovi. Vyjmenovala všechny domy na Maple Street – až na jeden. Ten jejich s číslem 116.

„Kdyby to byla oslava, Rhea Schroederová by mi o ní jistě řekla,“ zabručela.

Dvanáctiletá Julia zvedla obočí. Nebyla hezká jako její matka, a tak se tomu rozhodla čelit smyslem pro humor. „Vypadá to jako piknik. A voní to jako piknik.“

Arlo přistoupil ke Gertie a vyklonil se z okna. Oblečený byl do džínových bermud a trička s krátkými rukávy, takže paže měl obnažené. Levou zdobilo vytetované monstrum doktora Frankensteina, pravou Vlkodlak.

Gertie nerada naléhala a nerada se ptala. Zato Arlo byl vstřícný a vždycky intuitivně vycítil, kdy potřebuje uklidnit. Políbil ji na temeno hlavy. „Bude to zábava,“ řekl. „Neměli bychom tam zajít?“

„Nakonec, proč si nedat druhou večeři?“ odpověděla.

„Já tomu nerozumím. Jak to, že to není piknik?“ ozval se zpoza nich Larry.

„Vypadá to jako piknik,“ zopakovala Julia.

Gertie nakonec připustila, že to je oslava. Proč o ní ale není žádná informace na webových stránkách Maple Street? Je na ni snad Rhea Schroederová naštvaná? Poslední dobou se málo stýkaly, ale vlastně jen proto, že Gertie byla večer většinou vyčerpaná. Třetí dítě dávalo jejímu tělu pořádně zabrat. Rhea byla v létě plně vytížená, a navíc měla sama děti. Musela to být náhoda, že ji nepozvala! Záměrně by určitě nic takového neudělala.

Mohla čekat, že nějaká oslava 4. července se konat bude. Měla se někoho zeptat. Ale možná, že sousedé dostali ten nápad až dnes ráno a na to, aby jí dali vědět, už nebyl čas. Kromě toho, na oslavu pořádanou celým blokem není třeba písemného pozvání.

Nebo ano?

Rhea Schroederová právě procházela pod jejich oknem. Měla na sobě zářivě bílý lněný kalhotový kostým z módního salonu Eileen Fisherové.

„Rheo!“ zavolala na ni Gertie z otevřeného okna. Její pronikavý hlas se rozlehl ulicí a parkem. „Ahoj, drahoušku! Jak se vede?“ S vervou a náležitě okázale jí zamávala.

Rhea zvedla pohled k oknu. K vzájemnému očnímu kontaktu však nedošlo. Bylo to, jako když se zástrčka vloží do nesprávné zásuvky a vznikne zkrat. Gertie to na okamžik vyvedlo z míry.

Rhea se otočila. „Dominiku! Steve! Přinesl někdo kuře, nebo pro něj budu muset do supermarketu?“ Její hlas slábl, zatímco zacházela hlouběji do parku.

„Co to mělo znamenat?“ řekl Arlo.

„Je prostě taková. Možná mě ani neviděla,“ opáčila Gertie.

„Měla by si zajít k očnímu,“ pokusil se zažertovat Arlo.

„Je praštěná. Jako celá její rodina. Všichni jsou praštěný,“ prohodila Julia.

Gertie se otočila, ruce složené v klíně. „Co říkáš, je hrozné, Julie! Máme štěstí, že se s námi lidé jako Schroederovi vůbec baví! Rhea je profesorkou na vysoké škole! Doufám, že alespoň k Shelly se chováš slušně! Víš, jak je citlivá!“

„Citlivá? Je to protivná nána!“ nesouhlasila Julia.

„Buď zticha!“ okřikla ji Gertie. „Je otevřené okno! Uslyší tě!“

Julia sklopila hlavu. Odhalila přitom pubertálně široká ramena, posázená pupínky akné. „Omlouvám se.“

„To už zní líp,“ dodal Arlo. „Nemůžeme být na kordy s někým, kdo je tak americký. Měla bys k těm lidem být milá. Zapůsobí to a bude to pro tvé vlastní dobro.“

„Přesně tak,“ dodala Gertie. „Neměli bychom zjistit, co všechen ten shon venku znamená?“

„Ne. Je moc horko. Radši zůstaneme s Larrym ve sklepě a dojíme zbytky – jako chudý, zanedbaný děti,“ odpověděla Julia. Kudrnaté vlasy svázané do ohonu měla celé zplihlé.

„Dám si něco sladkýho,“ navrhl Larry. „To mám rád.“

„Dneska žádné zbytky,“ řekl Arlo. Gertie mezitím zamířila do kuchyně, odkud vzala z kredence poloprázdný sáček bramborových lupínků, aby jimi přispěla k slavnostní tabuli. Arlo se naklonil přes stůl. Jeho hlas nezněl výhrůžně, ale dětem na klidu rozhodně nepřidal. „Žádné zbytky! Zvednete zadky a budete se tvářit příjemně.“

„Takže tam půjdeme?“ zeptala se Gertie.

„Samozřejmě,“ odpověděl Arlo, tentokrát už přívětivým tónem. Otevřel hlavní vchod. Rodiče vyšli jako první, děti těsně za nimi. Možná to byla náhoda – sotva urazili pár kroků, odkudsi zazněla píseň „Kennedys in the River“ z Arlova oblíbeného singlu z roku 2012.

O tom, co je láska,

pramálo vím jen.

Mám pár babek v kapse

a nádhernej sen.

Arlo zčervenal ve tváři – jako pokaždé, když uslyšel svou oblíbenou hudbu. Tehdy muselo všechno ostatní stranou. Jeho rodina to věděla. Larry a Julia zpomalili, měli na nohou železa. Gertie se usmála sevřenými rty připomínajícími zip. Společně se krok za krokem blížili ke Sterling Parku.

Sai Singh a Nikita Kaurová zvedli pohled od rožně. Válečný veterán z Iráku Peter Benchley si začal neklidně poklepávat prsty po nohou. Děti, které si v partě říkaly Krysí tlupa, přestaly poskakovat na trampolíně. Shelly Schroederová cosi vykřikla – na tu dálku to bylo sotva slyšet – a ukázala přímo na Julii.

Atmosféra navenek nevypadala nepřátelsky. Poté co Gertie absolvovala několik podobných večírků, ji už dokázala odhadnout. Přesto cítila, že od posledního pikniku na Den obětí války se něco změnilo.

Pokusila se vyměnit si pohled s Rheou, ta ale byla zabraná do hovoru s Lindou Ottomanelliovou. I když tu bylo dost lidí, se kterými by se mohla sblížit, po celou dobu, co bydleli na Maple Street, se cítila dobře jen s Rheou.

Jednou se mi ztrácíš,

jindy jsme si blíž.

Mám snad proto plakat?

Co o lásce víš?

Zatímco Arlova píseň doznívala, Wildeovi se snažili budit dojem, že jim nijak nevadí nízký původ, jakkoli ho nedokážou zakrýt.

Seš jako můj táta,

se vším, jak ho znám.

Když utečem spolu,

jsou trable ty tam!

Mezitím se k nim pomalu blížili Fred Atlas a jeho žena Bethany, aby je pozdravili. „Chlape! Vy jste to zvládnul!“ zvolal Fred, poplácal Arla po zádech a pak se oba téměř bratrsky objali. Bethany počastovala Gertie šibalským úsměvem. Její tenké tělo připomínalo slámku. Kolem pobíhal jejich pes, německý ovčák Ralph, ve snaze je chránit a držet pohromadě.

„Vždycky překvapíte, Frede. A vy taky, Bethany,“ opáčil Arlo. Poté spolu s Fredem vykročili ke stolu s nápoji, aby vyplnili přání svých žíznivých manželek.

Z hloučku dětí se oddělil syn Harrisonových Dave. Seskočil z trampolíny, rozběhl se k Julii a Larrymu a každému z nich podal prskavku. Když je zapálili, Julia se jí pokusila napsat do vzduchu nějaké slovo, zatímco Larry s ní opsal kruh.

„Můžu si dát burger?“ zeptala se Gertie Lindy. Všimla si, že v misce na stole jsou párátka s americkými vlaječkami, která účastníci slavnosti zapichují do sezamových žemlí.

Linda chvíli mlčela a jen zírala na burgery, přestože otázce rozuměla. Gertie s klidným výrazem ve tváři čekala na odpověď. Uvažovala, jestli si k šatům s dekoltem neměla vzít štólu. Ale těhotenství jí dokonale zaoblilo ňadra, tak proč se jimi nepochlubit?

„Se sýrem, nebo plain s hovězím, čedarem, cibulí, okurkou, kečupem a hořčicí?“ zeptala se konečně Linda.

„Plain? Že se vám s tím chtělo dělat, v tom horku!“

„Nemůžu si pomoct. Ráda dělám lidem radost. Jsem už taková. I kdyby bylo bůhvíkolik nad nulou, stejně bych to udělala. Mám to v povaze. Snažím se být milá.“

„Slyšela jsem to o vás,“ řekla Gertie, i když to nebyla pravda. O Lindě nikdy neslyšela víc, než že do obchodu nosí batoh, co jí sahá až k pasu, a politické názory papouškuje ze sociálních sítí. Zbytek informací dodala Rhea Schroederová, jejíž slovo tu platilo téměř za evangelium.

Linda nasadila výraz mučednice a povzdechla si. „Určitě máte hlad. Já jsem v těhotenství měla hlad pořád. Jak by ne, odnosila jsem dvojčata! Ale možná hlad nemáte, protože jste tak hubená. Já nemám hubené ženské ráda. Jak to, že jste tak hubená? Jste jiná než ostatní.“

Gertie si ukousla burgeru. Na bradu a do výstřihu jí skapala šťáva z masa. „Pokud nepočítáte to dítě, jsem středně silná. Bývala jsem opravdu hubená, ale teď se mi to nedaří. Nemůžu jíst pořád jen suchý chleba.“

Lindě na rtech pohrál lehký úsměv.

„Vynechala jsem uhlohydráty a mléčné výrobky a hodně jsem cvičila. Když chcete, dokážete to. Mám na to příručky.“

„Díky za radu,“ řekla Linda.

Julia a Larry se přidali k ostatním dětem poskakujícím na trampolíně, zatímco Arlo bavil u stolu s nápoji ostatní historkou o prodavači v obchodu 7-Eleven na nádraží, kvůli kterému mnozí zmeškali vlak, protože mu trvalo věčnost, než jim vrátil drobné. „Nakonec jsem to vzdal. Drobné jsem mu nechal a řekl jsem mu: Udav se, ty zbohatlíku!“ přiznal, vložil do úst svou oblíbenou cigaretu a mávl rukou. Mluvil hlasitěji než jiní. Posluchači včetně Freda poodstoupili, aby na ně nešel kouř.

Víno a pivo brzy zvedly přítomným náladu. Poplácávali se po ramenou a vyprávěli si o tom, co zažívají v práci a jaké klukoviny vyvádějí jejich děti učitelům ve škole. Gradyovi, Mullerovi, Pulleynovi a Gluskinovi plánovali výlet do Montauk. Margie a Sally Walshovy vysvětlovaly, proč auta Subaru nejsou „dámská“ a proč jsou „tak úžasně praktická“, a mužská část rodiny Pontiových si porovnávala bicepsy. Všichni byli v bujaré náladě, jako kdyby se právě vrátili z oslav úspěšného zakončení dalšího ročníku městské baseballové ligy.

Nadešel čas pro druhý chod. Horký vzduch už byl tak hustý, že by se dal krájet. Gertie konečně sebrala odvahu a vykročila k Rhee, která právě nabízela svůj vyhlášený německý bramborový salát. Ingredience byly tajemstvím, které jí svěřila její mnichovská tchyně. Hotová bomba!

„Ahoj,“ zavolala na ni. „Už jsem tě viděla, ale nevím, jestli tys viděla mě. Takže ahoj ještě jednou!“

Zdálo se, že Rhea přemýšlí, co řekne. „Jsem v práci v jednom kole. Vůbec mě nešetří. Prakticky vedu celou katedru anglistiky. Navíc jsem musela zorganizovat spoustu věcí, třeba tenhle piknik. Nemám ani chvíli pro sebe.“

Gertie přistoupila blíž, což nebylo jejím zvykem – vždycky si od lidí udržovala odstup. Teď ovšem žila „nový“ život a s manželovou pomocí dělala všechno, aby získala přátelství této inteligentní, neobyčejné ženy. Proto zašla dál než obvykle. Hlas se jí třásl. „Něco jsem provedla? Vím, že máš spoustu práce. Jsem si jistá, že to byla náhoda, žes nás nepozvala.“

Rhea se zatvářila překvapeně. „Nebyla to náhoda!“ namítla a měla se k odchodu. Lněná róba jí šustila o podpatky – samozřejmě dost vysoké na to, aby se neušpinila od trávy.

Jako zkamenělá a se škrobeným úsměvem Gertie sledovala, jak Rhea mizí v davu oslavujících. Najednou si připadala hloupě. To všechno ty těhotenské hormony! Ukazováčky obou rukou si uhladila maskaru na obočí a řasách.

A pak se to stalo.

Hudba přestala hrát a země se zachvěla. Lindin piknikový stůl se začal třást. Gertie cítila vibrace v celém těle.

Ohňostroj? Zemětřesení? Výbuch?

Na to, aby zjistila, oč jde, nebyl čas. Rozhlédla se parkem a na jeho opačném konci uviděla Arla. Vzápětí oba rychlým krokem vyrazili za dětmi. Nakonec se všichni čtyři přitiskli k sobě.

„Kam teď? Na ulici?“ zeptala se Gertie.

„Domů!“ vykřikl Arlo.

Museli po svých. Kolem trampolíny proběhli hustou travou, zarostlou hřebíčkem a pampeliškami, a štěrkem lemujícím park. Gertie vzhledem k těhotenství a bolavým nohám zůstávala pozadu.

Neviděla, jak se v zemi náhle utvořila puklina. Jen zpovzdálí sledovala, jak lidé sahají po mobilních telefonech a stůl na piknik a rošt se kácí k zemi. Německý ovčák Ralph, který byl v té chvíli daleko od Freda a Bethany, zoufale vyštěkl a v příští chvíli zmizel v útrobách kráteru.

Gertie se ohlédla. Jáma se přestala zvětšovat, snad příroda uzavřela s Maple Street dočasné příměří. Někteří lidé se dali na útěk, jiní zůstali jako přikovaní na místě a několik jich dokonce ve zmatku zamířilo přímo k ní, jako by jim jejich pud sebezáchovy vypověděl službu.

Rhea duchapřítomně odvedla svou rodinu na opačný konec jámy, ale pak se o ni přestala zajímat. Najednou snad ani nestála o to, pohladit s úlevou děti a obejmout manžela. Ani na ně nezavolala, ani se za nimi nepodívala, ani nesáhla po mobilu.

Jen upřela pohled přímo na Gertie a usmála se.

Mezi oběma se lehce vznášel kouř prosycený drobnými zrnky písku a nesl s sebou chemický zápach vycházející zpod sesuté půdy.

SKLUZAVKA

5.–9. července 2027

Mapa Maple Street, 5. července 2027

*116 Wildeovi

*118 Schroederovi

SEZNAM STÁLÝCH OBYVATEL MAPLE STREET

5. ČERVENCE 2027

100 Gradyovi – Leonora (47), Mike (45), Kipp (11), Larry (10)

102 PRÁZDNÝ

104 Singhovi a Kaurovi – Sai (47), Nikita (36), Pranav (16), Michelle (14), Sam (13), Sarah (9), John (7)

106 Pulleynovi – Brenda (38), Dan (37), Wallace (8), Roger (6)

108 PRÁZDNÝ

110 Hestiaovi – Rich (51), Cat (48), Helen (17), Lainee (14)

112 PRÁZDNÝ

114 Walshovi – Sally (79), Margie (46), Charlie (13)

116 Wildeovi – Arlo (39), Gertie (31), Julia (12), Larry (8)

118 Schroederovi – Fritz (62), Rhea (53), Fritz jr. (19), Shelly (13), Ella (9)

120 Benchleyovi – Robert (78), Kate (74), Peter (39)

122 Cheonovi – Christina (44), Michael (42), Madison (10)

124 Harrisonovi – Timothy (46), Jane (45), Adam (16), Dave (14)

126 Pontiovi – Steven (52), Jill (48), Marco (20), Richard (16)

128 Ottomanelliovi – Dominick (44), Linda (44), Mark (12), Michael (12)

130 Atlasovi – Bethany (37), Fred (30)

132 Simpsonovi – Daniel (33), Ellis (33), Kaylee (2), Michelle (2), Lauren (2)

134 Calierovi – Louis (49), Eva (42), Hugo (24), Anais (22)

CELKEM:60 LIDÍ

Newsday, 5. července 2027, str. 1

SESUV PŮDY NA MAPLE STREET

VČERA SE V GARDEN CITY na Long Islandu – tentokrát ve Sterling Parku, kde právě probíhala oslava 4. července – objevila dosud nejhlubší jáma po sesuvu půdy. Do pukliny hluboké 180 stop spadl německý ovčák, který nebyl nalezen. Žádná zranění nebyla hlášena.

Je to za mnoho let třetí případ, kdy na Long Islandu k něčemu podobnému došlo. Odborníci varují, že lze očekávat další sesuvy. Podle profesora geologie na Hofstra University Toma Brymera „patří k příčinám vzniku podobných jam přetěžování zastaralého vodovodního potrubí, nadměrné čerpání spodních vod, růst počtu záplav a extrémní horko“. (Viz graf na str. 31) Po konzultaci se Zemědělským úřadem v New Yorku oznámila včera zdejší Agentura pro ochranu životního prostředí, že vrstvy půdy, obsahující spodní vodu, nebyly sesuvem nijak zasaženy, takže zdejší obyvatelé mohou dál pít z kohoutků.

Zemědělský úřad nechal uzavřít Sterling Park a přilehlé ulice pro dopravu osob, které zde nebydlí. Zákaz platí po dobu výkopových prací a odvozu zeminy, které začnou 7. a potrvají přibližně do 18. července. Uzavřen bude i nedaleký plavecký bazén v Garden City. Více informací o sesuvu půdy viz strany 2–11.

Ztracené děti z Maple Street Mark Realmuto

The New Yorker, 19. října 2037

Není snadné si představit, že by Gertie Wildeová a Rhea Schroederová byly přítelkyně. A ještě absurdnější je domnívat se, že toto přátelství by mohlo skončit vraždou.

Connoly a Schiff ve své studii o „davové mentalitě“ The Human Tide vyslovili předpoklad, že Rhea Schroederová s Wildeovými soucítila a chtěla jim pomoci, aby se přizpůsobili novému prostředí. Když se na Maple Street v průběhu předešlých pěti let přistěhovali Cheonovi, Simpsonovi a Atlasovi, o žádný podobný vztah se u nich nepokusila. I když je přivítala košem s čokoládou a parfémy, zůstala vůči nim podle jejich slov zcela chladná. „Myslím, že byla vyděšená,“ přiznala Christina Cheonová. „Jsem doktorka. Nebyla ten typ, který by chtěl soutěžit o post nejlepší ženy v ulici.“ Ellis Simpsonová k tomu uvedla: „Každý tu měl nějakou rodinu, která by mu pomohla. Proto jsme se přestěhovali na předměstí. Kdokoli tu komukoli pohlídal děti. Wildeovi ale zůstali sami. Myslím, že právě proto Rhea navázala kontakt s Gertie. Panovační lidé vyhledávají zranitelné typy a klamou ty, kdo věří, že jsou pro ně důležití.“

Je docela možné, že právě takhle se Rhea chovala ke Gertie od samého začátku.

Maple Street 118

Pátek 9. července

„Vykartáčuj si na noc vlasy,“ zavolala Rhea Schroederová zpod schodů na dceru Shelly. „A nezapomeň použít kondicionér. Nelíbí se mi, jak vypadáš, když je máš zacuchané.“

Čekala na podestě. Slyšela, že nahoře je rušno. Měla čtyři děti, z nichž tři s ní dosud bydlely. Měla i manžela, ale toho vídala jen zřídka. Není přirozené být víc než dvacet let jediným dospělým v domě – člověk začne mluvit sám se sebou a někdy mu z toho všeho třeští hlava.

„Slyšíš mě?“

„Jo!“ zavolala Shelly. „Slyším tě!!“

Rhea se posadila ke stolu v jídelně. Snažila se soustředit na anglické kompozice, které měla oznámkovat. V jedné z nich, která ležela navrchu, se dočetla, že „nejlevnějším a nejinteligentnějším řešením problému globálního oteplování je zachycování vulkanického prachu. Navíc díky tomu zažijete nádherné západy slunce“. Protože učila na vysoké škole, mnoho lidí na Maple Street si myslelo, že má atraktivní zaměstnání. Jak se mýlili! Nechala je při tom, ale stoprocentně se mýlili.

Odstrčila papíry a usrkla červeného vína, které si nalila na večer. Vstala a šla se podívat z okna, co se děje venku.

Jámu po sesuvu půdy neviděla, protože se nacházela přímo uprostřed parku, přes půl kilometru odsud. Viděla ale výstražné kužely kolem ní a nákladní vozy připravené k odvozu suti na skládku. I když pracovní čety zakryly proláklinu prkny, na jejích okrajích zůstával mazlavý kal. Kašovitou směs tvořila živice, fosilní palivo z organických kapalin uložených v podzemních vrstvách půdy po celém Long Islandu. Na povrch vystupovala živice tenkými spárami, které se vyskytovaly prakticky v celém parku. V místech, kde dosahovala k chodníku, vyvěrala zpod trávníku. Nabízelo se vědecké vysvětlení – polarita a vysoký obsah kovů, globální oteplování a horká půda. Rhea si nepamatovala všechno, nicméně právě hojný výskyt živice na Long Islandu mohl být jedním z faktorů, které sesuv půdy způsobily.

Sterling Park teď vypadal jako mokvající rána.

Německý ovčák se nikdy nenašel. Panovala domněnka, že ho někam zanesl silný proud spodní vody. Jako kdyby propadl ledem na zmrzlém rybníku a pod vodou se pokusil doplavat zpátky k otvoru, kterým se do ní zřítil.

Mohl být kdekoli. Dokonce ho mohla mít pod nohama. Ta představa byla až komická.

Toho večera panovalo na Maple Street nezvyklé ticho. Některé rodiny opustily město, aby si udělaly prázdniny, nebo prostě jen proto, aby unikly všudypřítomnému nasládlému pachu a kouři. Ti, kteří neodjeli, zůstali ve svých domovech.

Z garáže domu číslo 116 vyšla Gertie Wildeová. Nesla ledabyle svinutou zahradní hadici, která se zvolna plazila jako střeva. Gertiiny husté vlasy byly načesané a její kovové stříbrné oční stíny se tak moc leskly, že je Rhea mohla vidět na metry daleko. Když došla s hadicí v ruce na přední dvorek, zastavila se.

Rhee se vzrušením zrychlil dech.

Z protějšího domu vyšla Margie Walshová a zamířila ke Gertie. Zamávala jí a usmála se. Rhea neslyšela, o čem si šeptají, ale viděla, že se smějí. Připojily hadici k hydrantu, natáhly ji mezi oběma domy a pustily vodu. Při teplotě téměř 42 stupňů působilo tohle místo jako oáza na poušti.

Krátce nato se objevily Margiiny a Gertiiny děti. Julia Wildeová se nebojácně rozběhla k jámě, přeskočila plastovou obrubu skluzavky, svezla se po ní a dosedla na trávník. Charlie Walsh ji následoval. Ostatní děti udělaly totéž ještě několikrát, aby navnadily Larryho, který se k nim váhal připojit. V ruce držel svého oblíbeného robota, a tak se nedokázal rozběhnout tak rychle a pokaždé se sklouzl sotva z poloviny.

Z trávníku toho mnoho nezbylo. Děti špinavé od bláta se po každém sklouznutí postříkaly vodou z hadice. Náramně se přitom bavily. Oblečení a kůži měly polepené úlomky asfaltu, takže byly strakaté jako dalmatinci.

Zdálo se, že se situace vrací k normálu. Maple Street se znovu otevřela a lidé se cítili alespoň trochu volněji. Zbytek dětí a někteří rodiče dokonce vyrazili ven. Smích se mísil s radostným křikem, ke kterému se nezřídka přidali i dospělí.

Rhea vše sledovala oknem. Smích a křik zněly dost hlasitě, aby byly přes sklo slyšet.

Gertie měla porouchanou klimatizaci, a tak nasládlému chemickému zápachu docela přivykla. Ostatní byli většinou zaskočení a na rozdíl od téhle těhotné ženy, která se nebála riskovat, měli strach vyjít z domu.

Každý – a nejen ten, kdo miluje sci-fi – ví, že žádná Agentura pro ochranu životního prostředí na světě není ve svých prohlášeních neomylná. Látka, kterou zdejší obyvatelé onoho večera cítili, totiž mohla klidně dál unikat a vyvolávat u nich dýchací potíže a rozedmu plic ještě dalších dvacet let. Dokonce i Rhein manžel Fritz, který se k rodinným záležitostem nikdy nevyjadřoval, prohlásil, že pokud by se nepodařilo jámu náležitě utěsnit, měli by se sbalit a dočasně si pronajmout byt jinde. Hned první noc poté, co k oné události došlo, měl ve věci jasno. Plný obav tehdy prohlásil: „Jestli to tu bude cítit jako v laboratoři, měli bychom vypadnout.“

Rhea měla nutkání lidi varovat, protože se cítila odpovědná za jejich bezpečnost. Ale kdyby to udělala, mohli by si myslet, že je slaboch. A že to všechno vlastně dělá jen kvůli Gertie.

V duchu si přehrávala návštěvu u Wildeových: vydá se k domu číslo 116, poruší zákaz vstupu na jejich pozemek a vyzve je, aby opustili zahradu, šli domů a dali si horkou sprchu se silným mýdlem. Nejspíš odloží sklenice s pivem, přikývnou s hranou upřímností na souhlas, počkají, až odejde, a pak budou nerušeně pokračovat v zábavě. Doufala, že o ní neřeknou nic špatného – alespoň ne otevřeně. Znala lidi na Maple Street – věděla, že by se tím náramně bavili.

Odvrátila se od okna a usedla ke svým kompozicím. Při pročítání poslední z nich si znovu přihnula vína. Její pisatel tvrdil, že nedávné „ukradené“ volby jsou důkazem, že demokracie nefunguje. Musíme přejít k fašismu, ale bez nacistů, tvrdil dotyčný student. Rhea sáhla po peru s červeným inkoustem. Co to, proboha, napsal?! Jaký je rozdíl mezi fašisty a nacisty?! Asi jako mezi čokoládou a arašídovým máslem!

Zavalena stohem papírů a u vědomí toho, že ostatní lidé jsou venku, manžel v práci a její ratolesti nahoře ve svých pokojích, se najednou cítila strašně sama. Smích dětí užívajících si venku skluzavky se rozléhal domem. Přála si ho pustit dovnitř.

Jako mnoho lidí středního věku ani ona nečekala, že se její život bude ubírat zrovna tímhle směrem. Vyrostla jen pár kilometrů odtud v Suffolk County coby dcera soudního úředníka. Její matka zemřela mladá na rakovinu prsu. Otec, silný muž s mlčenlivou povahou, dceru miloval za oba a sdílel s ní posedlost sci-fi literaturou. Rhee nejvíce utkvěly v paměti nekonečné hodiny, které s ním trávila na pohovce v obývacím pokoji, odkud společně sledovali všechno, co v tomhle ohledu televize nabízela – od Dne Trifidů až po Černou díru.

V dětství neměla moc kamarádů. Ti přišli až ve škole. Byla první z rodiny, kdo vystudoval univerzitu Suny v Old Westbury. Začala pracovat v obchodním centru, než ji otec díky známostem dostal na policejní akademii. Tady ale zažila příliš mnoho ústrků a tvrdého drilu. Nechtěla být policistkou. Z akademie odešla a nějaký čas dělala, co se dalo. Jednou večer zastihla otce, jak míří do své dílny, kde se jako obvykle chystal něco kutit, a řekla mu o studijním programu pro doktorandy v Seattlu. Vysvětlila, proč se o něj zajímá – podle ní lidé často nemluví otevřeně, a tak je chce pochopit a pomáhat jim řešit jejich problémy. Otec překvapivě zaujal vstřícné stanovisko. Objal ji a přiznal, že byl sobec – práci policistky na Long Islandu jí doporučil vlastně jen proto, že to bylo blízko. Nechtěl ji ztratit.

Když ho opouštěla a zanechávala ho o samotě, byla smutná a vzrušená zároveň. Konečně vezme život do vlastních rukou! O pět let později jí washingtonská univerzita udělila titul Ph.D. v oboru literatura se zaměřením na sémiotiku, a následně ji dokonce zaměstnala. Práce to byla skvělá a skvělí byli i studenti. Tehdy prožívala nejšťastnější období v životě.

A pak jí zavolali, že otec náhle zemřel na chorobu, kterou si nikdy nedokázala představit, ani o ní neměla tušení. Byla v šoku, který jí komplikoval práci. Cítila hluboký smutek a fyzickou zátěž a nedokázala se jich zbavit. Sužovaly ji natolik, že si připadala, jako by žila v temnotě.

Dokud otec žil, nepociťovala potřebu jiných lidí. Nikdy nechápala smysl vzkazů plných přetvářky, které si posílaly její spolužačky ve třetím ročníku na střední škole. Koho tím vlastně klamaly? Jejich přátelství nebyla opravdová. V dospělosti měla pocit, že je cizí i stejně starým ženám, které neměly tak dobrou práci a trpěly životní nejistotou. Stranila se jich. Bála se, že je nakazí svou sebejistotou.

Po otcově smrti neměla nikoho, komu by v neděli zavolala a s kým by sledovala televizi. Nikoho, koho by navštívila o prázdninách nebo s kým by šla střílet na asfaltové holuby na sportovní střelnici v Calvertonu. S otcem šlo všechno snadno, bez problémů a v tichosti, která nepotřebovala slov.

Aby si odpočinula od bytu, který jí připadal prázdný jako nepopsaná stránka její dizertace, začala zvát studenty na kávu a na pivo. Jejich radostné nadšení ji příjemně rozptylovalo a čas s nimi plynul v pohodě a poklidu.

V posledním semestru se začala znovu cítit sama sebou. Ranní probouzení už nebylo tak děsivé, protože vzpomínky na otcův odchod se najednou vytratily jako voda z mořského břehu za odlivu. Začala se přátelit se svými studenty i zaměstnanci fakulty. Tma pomalu začala ustupovat světlu.

A pak došlo k oné osudové nehodě. Šlo o nešťastnou náhodu. Aniž to sama zavinila, udělala si při ní výron v koleně, který za špatného počasí bolel. Druhá osoba dopadla ještě hůř a podala na ni žalobu. I když šlo o křivé obvinění, nevyznělo pro ni příznivě. Byla přeložena do nižšího ročníku, což na akademické půdě znamenalo prakticky vyhazov. A skutečně – její hvězdná kariéra se naráz ocitla v troskách.

Život byl náhle jednodušší – už žádná káva, žádné pivo, jen domov a škola. Důsledky nehody těžce nesla. Byla to strašlivá chyba, kterou zoufale toužila napravit.

Zasáhl osud. Do bloku, kde bydlela, se přistěhoval Fritz Schroeder, o deset let starší doktor přírodních věd a uznávaný chemik. Zaklepal u ní a zeptal se, zda neví, jak použít levnou konvekční troubu nainstalovanou v kuchyni. Na sobě měl růžovou košili s krátkým rukávem a zvednutým límcem a khaki kalhoty, na kolenou zahnědlé od chemikálií z laboratoře. Působil osaměle.

„Podíváme se na to,“ prohlásila, protože ani ona nevěděla, jak troubu použít.

Přítele rozhodně neměla v plánu. Vždycky si svou budoucnost představovala v prázdném, uklizeném pokoji, naplněném pouze ideály a platonickým obdivem kolegů. Neuvažovala o tom, že by se o svůj čas dělila s kýmkoli jiným než s otcem. Zvláště teď, kdy měla tak důležitou práci.

Ale její plány vzaly za své. Měla po kariéře. Cítila se ztracená. A pak se objevil Fritz. Inteligentní muž s obyčejnými lidskými potřebami. Zdrženlivý, ale plný života. Dokonalá partie.

Samozřejmě měl své drobné poklesky. Trval na tom, aby měl všechny boty srovnané jedním směrem, a nenáviděl košile s poutkem. Trpěl potížemi s ušním mazem, nesnášel tampony a používal místo nich navlhčenou žínku. Jedl rukama, ať to bylo cokoli, co v kredenci našel – například tuňáka vytahoval z konzervy prsty. To ji natolik popuzovalo, že se rozhodla, že se raději naučí vařit. Když si šla jednou koupit něco na sebe, koupila mu khaki kalhoty a košile bez poutka. Bylo jí příjemné dělat něco pro druhé, zvláště pro ty, co alespoň občas oplatí vlídností a projeví vděčnost.

I ona měla spoustu neduhů. Byla na tom však lépe než on – dokázala je skrývat.

Po necelém roce Fritz přijal dobře placenou práci – vyvíjel parfémy pro laboratoře firmy Beach Company v Suffolku. Jeho voňavky nasládlé vůně, nesoucí označení Malinové pokušení nebo Francouzské hedvábí, se staly hitem obchodního řetězce s drogistickým a kosmetickým zbožím Duane Reade. Rhea mu nabídla manželství, i když věděla, že se k sobě vůbec nehodí. Citově si nebyli blízcí, jeden druhému se nesvěřovali ani o sobě nemluvili. Fritz neměl nejmenší ponětí o její televizní mánii, depresích a nehodě, která jí zničila kariéru.

Jednou v podvečer ji vzal na vrchol věže Space Needle v Seattlu a odvedl k okraji ochozu. „Cítím se osamělý – dokonce i mezi lidmi,“ svěřil se, aniž se jí podíval do očí. „A takový jsem i s tebou.“

Z jeho slov jí zaskočilo v krku. Chce se jí snad zbavit? Copak neví, že bez něj nemá nic? Viděla, jak stojí bez hnutí a vypadá bezradně. Musela se hodně ovládat, aby do něj nestrčila a neshodila ho z římsy.

Z kapsy vytáhl broušený prstýnek. „Ty se o mě ale staráš, a to ještě nikdy nikdo nedělal. Nepotřebuju moc. Myslím, že si nemůžu přát nic lepšího,“ řekl. „A opravdu tě miluju.“

„Opravdu?“ odpověděla otázkou, očividně překvapená. „Myslím, že i já tě miluju.“

Svatba proběhla v klidu – žádné líbánky, jen let na Long Island. Nikdy se nedostala k tomu, aby vybalila krabici s nedokončenou knihou, protože mezitím otěhotněla a čekala Gretchen. Než začala žít s Fritzem, účastnila se vášnivých debat s vědeckými kapacitami Břečťanové ligy, skupiny nejprestižnějších amerických univerzit. Teď trávila čas sama s dětmi na Maple Street. Často plakaly a ona nevěděla proč. Moc s nimi nemluvila. Nebylo to snadné. Vše, o čem dokázala přemýšlet, bylo výplodem pošetilé ženské fantazie, ať šlo o přátele, milostné něžnosti nebo vášnivý sex. Když sledovala filmy Terminátor, Starman nebo Propast, přála si něco takového prožít. Uvažovala, co se s ní děje, že tomu tak není.

Fritz zatím budoval kariéru. Doma se ukázal jen o víkendech, nebo když z Mnichova přijela na návštěvu jeho rodina. Když byli s Rheou spolu, bavili se stolními hrami a chodili s dětmi do nákupního střediska, kde platili za dokonalé partnery. To všechno ale bylo jen povrchní pozlátko. Žádná radost, žádné důvěrnosti, žádný společenský život.

Jen osamělost.

Prvních deset let často plakala. Své zahanbení však držela v tajnosti – byla přesvědčená, že nenaplněné manželství je důkazem její vlastní neschopnosti. Když se ze své osamělosti vyzpovídala Fritzovi, dávno znal pravdu. Věděl, že se v jejím životě něco obrátilo naruby. Uvažoval o rozvodu. Jeho právník totiž odhalil její nehodu. Každý se měl dovědět, že přišla o místo. Všichni na Maple Street měli konečně nahlédnout do jejího nitra. Věděli by všechno, což bylo až dosud nemyslitelné.

Nezbylo než se vzpamatovat. Pohřbila svou samotu natolik, že o ní přestala přemýšlet a přestala ji vnímat.

Během následujících deseti let se proměnila v typickou předměstskou manželku a matku. Organizovala večírky pro celý blok a každého, kdo se přistěhoval na Maple Street, podarovala na znamení přátelství košem s čokoládovými cukrovinkami a Fritzovým novým parfémem.

Dobrovolně vypomáhala ve školách a sháněla peníze dětem na tablety a učitelům na prémie. Řešila spory a odhalovala šikanu. Každý rok rozesílala rodinné vánoční pohlednice a připravovala typický vánoční pokrm z mořských ryb. Pokud měla některá z dcer krizi, zůstávala s ní dlouho do noci vzhůru.

Dělala si starosti se snahou Gretchen být ve všem dokonalá, s ostýchavostí Fritze juniora, který ji léčil nejprve přejídáním a poté vším možným, Shellyinou náladovostí a Elliným zadrháváním v řeči. Čtyři děti jsou hodně, ale Rhea si vedla dobře. Vychovala z nich oblíbené, zdravé a chytré jedince. Učitelé i sousedé jí za to skládali poklony. Oblékala se ve vyhlášeném salonu Eileen Fisherové – přesně tak, jak se od ní čekalo – vařila zdravou a výživnou stravu a udržovala si figuru. Hrála svou roli, vnímala ji a žila ji.

Když její nejmladší dítě začalo studovat na gymnáziu, přijala místo mimořádné profesorky angličtiny na Nassau Community College. Byla to jediná práce, kterou byla po svém škraloupu schopna vykonávat.

Většinou ji stačila plně zaměstnat. Občas se ale vrátily staré noční můry. Když byla sama, dívala se na sebe do zrcadla a v duchu bojovala s imaginárním nepřítelem. Když hladila Shelly po vlasech, uvažovala: Kdo vlastně je ta rozzlobená žena?

Děsilo ji to.

Když její nejstarší dítě začalo poslední rok na Cornell University, nebylo to pro ni snadné. Z Gretchen měla radost, svou vlastní budoucnost však viděla stále nejasnou. Jednou ji všechny děti opustí a zůstane jí jen třicet let stará disertace a Fritz senior alias „kapitán Earwax Extraordinaire“. Chtěla svůj stávající život změnit a nějak z něj uniknout. Vjet autem do moře. Bouchnout si u šéfa do stolu. Postavit se svému nanicovatému muži, který ji nikdy nikam nevzal, tváří v tvář a zakřičet Kdo si čistí uši žínkou? Je to odporné! Vyrobit prak a střílet po Maple Street, aby se zbavila všech těch malicherných, hloupých lidí a jejich malicherných, hloupých světů!

Nejspíš by něco udělala. Nebyla daleko od rozhodnutí všechno změnit a opustit. Ale krátce poté znovu zasáhl osud. Do vedlejšího domu se přistěhovali Wildeovi. Neuměla si vysvětlit, k čemu onoho dne, kdy poprvé uviděla Gertie, vlastně došlo. Bylo to téměř magické. Další outsider, další ztracená existence! I ona na Gertie silně zapůsobila. Jste tak chytrá a laskavá, řekla jí hned první den, kdy se setkaly. A tak úspěšná! Rhea si uvědomila, že pokud na Maple Street existuje někdo, komu může odhalit své skutečné pocity, je to právě tahle prostomyslná žena. Gertie Wildeová byla její spásou.

Prokazovala jí přízeň tím, že ji zvala na večeře a pikniky v parku a představovala ji sousedům. Jejich děti si spolu hrály a Krysí tlupa přijala do svých řad nové členy. Získat Gertie pro zdejší způsob života však nebylo snadné. V jejím domě nebylo vždy čisto a uklizeno. Její děti navíc odněkud přinesly roupy a celý blok se pak škrábal několik týdnů.

A co bylo ještě horší, byly prostořeké a divoké. Larry byl podivín, který s sebou všude nosil svého oblíbeného robota a při chůzi se podivně klátil. Julia hned po nastěhování vzala otci cigarety a zbylé děti učila kouřit. Když ji otec s matkou přistihli, přinutili ji, aby s nimi šla dům od domu a rodičům postižených dětí se přiznala. Rhee bylo plačící, zmatené Julie líto. Proč ji rodiče nechávají projít takovým martyriem? Nestačilo by, kdyby Gertie rozeslala všem stručný e-mail, kde by vysvětila, co se stalo?

Na předměstí není nikdy dobrým nápadem přiznat vinu. Ta je vždy až příliš konkrétní. I když řeknete, že svého jednání litujete, ostatní dál trvají na svém a nepřejdou celou věc mávnutím ruky. Zdá se, že lépe je vinu raději popírat.

Přítomnost Wildeových působila znepokojivě – rozhodně víc, než bylo nutné. Sousedé najednou cítili povinnost reagovat a projevit rodičovskou způsobilost. Linda Ottomanelliová vzala svá dvojčata k lékaři, aby je prohlédl, zda nemají nález na plicích. Hestiaovi uvažovali, zda by o Wildeových neměli informovat Službu na ochranu dítěte. Walshovi zapsali syna Charlieho na zdravotnické kurzy pod názvem Naše tělo, naše odpovědnost. Cat Hestiaová tvrdila, že se na Julii nezlobí, jen je zklamaná – nepředpokládala, že by k něčemu podobnému vůbec mohlo dojít. Jak se mohly dostat dětem do rukou cigarety plné toxických látek a arzeniku?

Nezdálo se, že by někdo z těchto lidí chápal, že celá věc má pramálo společného s kouřením. Julia brala otci cigarety proto, aby místní děti získala na svou stranu. Měly být nabídkou přátelství. Své publikum však špatně odhadla – Maple Street nebyla Brooklyn. Zdejším dětem byly určeny spíše programy na rozvoj talentu nebo novátorská výuka hudební výchovy podle dr. Suzukiho. Jedinými, kdo kouřili cigarety stejné značky jako Juliin otec, byli lidé žijící na okraji společnosti, prostitutky – a noví majitelé domu číslo 116. Julia sotva mohla chápat, že tím, co obyvatele Maple Street skutečně trápí, není zdravotní riziko. Pokud by tomu tak bylo, sotva by nechali své děti dovádět na skluzavce u jámy. Kouření jim vadilo prostě proto, že si ho spojovali výhradně s lidmi z nižších vrstev.

Navzdory tomu udržovala Rhea s Gertie kontakt, zatímco zbytek ulice postupně rezignoval. Vždycky jí bylo příjemné dělat něco pro jiné – zejména pro někoho tak půvabného, jako byla Gertie. Pokud máte takovou přítelkyni, existuje oboustranný pocit vnitřního uspokojení. Pokud jste jí nablízku, vidíte v jejích dokonalých očích sami sebe.

Nejméně jednou za měsíc spolu popíjely víno na Rheině verandě a vtipkovaly o svých nanicovatých, bezradných manželech, kteří jsou neustále podráždění, pokud nedostanou svou týdenní dávku orálního sexu. Rhea často uspokojení jen předstírala. Přijala fakt, že Fritz vyžaduje tenhle druh milování – pro který měla označení „misionářský“ – jen zřídka. Dokonce i v době, kdy spolu chodili, hrála ústa málokdy svou roli, byť by šlo jen o líbání.

Rheině vstřícnému chování se dostávalo odměny, Gertie se jí nepřestala svěřovat. Jednou jí konečně se slzami v očích roztřeseným hlasem prozradila, co ji celý život nejvíc pronásleduje. Bylo mi teprve třináct. Jeho chování bylo jen pózou. Tvrdil, že mě miluje, ale věděla jsem, že to není pravda. Nikdy jsem neřekla ne. Myslela jsem, že mám šanci udělat poprvé něco správně. Chtěla jsem ho přimět, aby mě miloval, byl ke mně milý a pečoval o mě. Pak bych už nemusela žít s nevlastní matkou. Ale nic takového se nestalo, dokud se neobjevil Arlo. Jsem mu vděčná.

Když skončila se svým doznáním, očividně si oddechla a pocítila ulehčení. Rhea tehdy pochopila, proč každý potřebuje přítele – někoho, s kým se může vídat, koho dobře zná a bere ho takového, jaký je. Sama toužila po podobné úlevě. Zároveň se jí ale obávala.

Toho večera mezi nimi padly poslední zábrany vzájemné důvěry. Uprostřed dětského vřískotu Rhea podstoupila riziko a řekla o sobě celou pravdu. Fritz mi dává zabrat. Bolí to. Nikdy jsem to neměla ráda. Nikdy v životě jsem něco takového nečekala. Ty snad ano, Gertie? Myslím, že ne. Od chvíle, kdy jsem tě uviděla, jsem chtěla být tvou přítelkyní. Nejsem tak půvabná jako ty, jsem spíš zvláštní. Chtěla jsem od všeho utéct. A vlastně pořád chci. V tom můžeme jedna druhé dodat odvahy. Shelly je nepořádná, nedbá o své vlasy a to mě rozčiluje. Ráda bych si o tom promluvila s tebou, protože mám pocit, že tě znám – jako Shelly, jako sebe samu. Vím, že mě nebudeš soudit. Občas si představuji, že celou rodinu vymačkávám jako citron až na dřeň. Chci, aby nebyli, a já byla volná. Ale nedokážu je opustit. Jsem jejich matka. Nesmím je opustit. Ale nenávidím je. Není to strašné? Proboha, nejsem zrůda?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dobří sousedé.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.