PŘÍSLIB NÁS DVOU

JAMIE BECKOVÁ

Přeložila Ivana Nuhlíčková

THE PROMISE OF US

Text copyright © 2019 by Jamie Beck

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating

with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with

Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © Ivana Nuhlíčková, 2021

ISBN 978-80-249-4513-2

Mé agentce Gill, která v mém způsobu psaní našla zalíbení

a neúnavně mě prováděla vzlety i pády publikování.

Děkuji ti za všechno, co děláš, abys mě na té cestě udržela.

Vím, že to není nic jednoduchého!

První kapitola

Claire by raději stála nahá uprostřed náměstíčka v Sanctuary Sound a odhalila své jizvy, než aby se pustila do tohoto hovoru se Steffi. Odmítla otcovo varování pouštět se do podnikání s kamarádkou, byla si jistá, že se Steffi zvládnou všechny spory vyřešit. Koneckonců, našly řešení i po tom problému s Peyton, ačkoli si Claire nedokázala představit nic obtížnějšího. Zřejmě ale neměla dostatek fantazie. Současná situace, Steffin milovaný domek ze čtyřicátých let, který výrazně prohloubil finanční potíže jejich firmy, ukázala, že kvůli osobním poutům je partnerství v podnikání skutečně ošemetné.

Než se posadila, opřela si Rosie svoji hůl z růžového dřeva a slonoviny o židli u kuchyňského stolu. Nad hlavou slyšela Steffina přítele Ryana, jeho těžké kroky se rozléhaly na dlažbě v koupelně, následoval zvuk tekoucí vody ve sprše.

Zatímco jim Steffi oběma nalila šálek horké čokolády, Claire se asi po milionté rozhlížela po nedávno rekonstruovaném interiéru. Vyzkoušely šest odstínů barvy Espresso a Jacobean, než na podlahu zvolily ten nejtmavší. Šedý skleněný obklad a pracovní plochy z bílého křemence byly opravdu drahé. Výběr moderních linií a rustikálních starožitných detailů připomínal směs venkovského a městského stylu, ale tím ten projekt nebyl o nic méně finančně nezodpovědný.

„Nenechala sis dnes udělat melír?“ zeptala se Steffi a vytáhla z lednice plechovku se šlehačkou. „Jahodová blond je opravdu elegantní.“

„Díky.“ Claire si sebevědomě přejela prsty po ofině. To impulzivní rozhodnutí souviselo víc s blížícím se návratem Peyton než s touhou jít s módou.

Peyton Prescottová, další z jejich trojice z dětství, kterou Steffi pojmenovala parta z Lilac Lane. Peyton. Během posledních osmnácti měsíců každá zmínka o ní připravila Claire o další kousíček srdce. Bylo už dost hrozné, že dokázala okouzlit Claiřina tehdejšího přítele Todda. Ještě horší ale bylo, že on odešel s Peyton a doprovázel ji na dobrodružných cestách, o kterých psala. Zrada od muže byla hrozná. Ale zrada od muže a bývalé kamarádky – ačkoli Peyton očividně nebyla skutečná přítelkyně – byla mučivá.

Popravdě však musela přiznat, že Peyton nebyla jediná, kdo měl dobrodružnější povahu než ona. Zraněná kyčel a chronická bolest po střelném zranění odsunuly Claiřin dobrodružný život do pozadí dřív, než se naučila řídit. Žádný tenis. Žádná turistika, žádné vysoké podpatky. Dokonce i tanec byl problém, zvlášť za chladného a vlhkého počasí. Její nejspolehlivější průvodkyní se stala hůl, proto jí dala jméno. A cestování? To nejhorší z posttraumatické poruchy měla Claire za sebou, ale přemíra opatrnosti se stala rodinným krédem. Návštěva žádného města ani žádné oblíbené turistické destinace nestála za riziko dalšího život ohrožujícího zážitku.

Je to tak, jak to je. Zůstala naživu, což bylo lepší než opak, ačkoli to přinášelo mnoho omezení. Jenomže pokračovat dál nebylo totéž jako se přes tu hrůzu přenést, takže Claire dala sbohem Peyton i Toddovi a byla ráda, že už je nebude muset nikdy vidět.

Ani ve snu by ji nenapadlo, že by se Peyton mohla vrátit domů, byť jen na přechodnou dobu. Claire teď s nikým nechodila, takže Peyton už jí může ukrást jen hrdost. Vzhledem k jejímu duševnímu rozpoložení by to bylo celkem možné. Přinejmenším návrat Peyton znovu rozvíří prach a o Claire se bude zase povídat. Na rozdíl od doby, kdy hrála oblastní turnaje tenisové asociace v Nové Anglii, teď nesnášela být středem pozornosti skoro stejně jako růžičkovou kapustu.

S Peyton se vrátí nejspíš i její bratr Logan, hvězda Claiřiných pubertálních snů (a jediný skutečný soupeř její tehdejší dětské lásky, vycházející tenisové hvězdy Andyho Roddicka). Byl jiný než většina kluků jejich věku, chytřejší a tvořivější. Když ho na podzim viděla naposledy, něco zakoktala a co nejrychleji zmizela. To setkání ji nepříjemně rozrušilo.

Přísahala si, že až příště potká někoho z rodiny Prescottových, bude připravená.

Chtěla vypadat stejně jako její zlatovlasá soupeřka, proto si nechala udělat melír. Hloupé? Samozřejmě, jenomže v rozrušení toho okamžiku to dávalo dokonalý smysl. Potom si ale vzpomněla, že Peyton se léčí s rakovinou prsu a nejspíš nemá žádné vlasy, a začala se modlit za odpuštění za tak malicherné myšlenky.

Přejela dlaní po navoskované desce Steffina stolu, prsty sledovala rýhu mezi dvěma prkny. Tohle byla opravdu výhodná koupě, žije celý život v okruhu patnácti kilometrů od domova a zná všechny místní řemeslníky. Musela se usmát, když si představila, jak Steffi, Ryan a jeho dcera Emmy porcují na tom stole sváteční pečeni nebo sfoukávají svíčky na dortu.

Steffi přinesla kulatý kovový podnos se dvěma velkými hrnky a šlehačkou a postavila ho na stůl, potom podala jeden šálek Claire. „Na.“

„Děkuju.“ Nejdřív si vychutnala vůni mléčné čokolády, potom do šálku foukla, aby nápoj ochladila. „Vypadá to, že už máš téměř vybaleno.“

„Nemůžu uvěřit, jak dlouho to trvá, ale nestěžuju si.“

Steffi se posadila, tmavé vlasy měla stažené do ohonu a vyhrnula si rukávy jedné z Ryanových opraných školních mikin. „Někdy se probudím a musím se štípnout. Nikdy by mě nenapadlo, že bych mohla být znovu zamilovaná a prožívat své pubertální sny.“

Claire se natáhla přes stůl a stiskla Steffi dlaň. „Moc ti to přeju.“

Většinou to tak skutečně bylo.

Steffi a Ryan napravili mnoho chyb, vypořádali se i se Steffiným přepadením, než ten dům získali. Zasloužili si být šťastní, právě proto Claire souhlasila s tímto projektem, ačkoli na opraveném domě nic nevydělaly. Možná měl tatínek pravdu, když tvrdil, že prolínání přátelství a podnikání může přinést komplikace, ale ona toho rozhodnutí nelitovala.

„Díky.“ Steffi klouzala pohledem od otevřeného laptopu k holi a potom se zadívala znovu na Claire. Pohladila ji po dlani. „Chtěla bych, abys byla taky šťastná. Ryan má jednoho příjemného kolegu…“

„Já jsem šťastná.“ Claire odsunula dlaň. Byla to naprostá pravda, ale neznamenalo to, že se jí občas nesevřelo srdce z toho, že její milostný život se úplně rozplynul. Rozplynul? Ne, vybuchl. Přesněji zmizel, neexistuje.

Ale ona se přes to přenesla. Opravdu se jí to podařilo. Už si nepředstavuje Todda s rohy a zelenýma očima. Když si na to vzpomněla, potlačila úsměv. S tou představou si pohrávala tak často, že vlastně zapomněla, jak Todd doopravdy vypadá.

Teď většinou padla večer do postele a po dlouhém pracovním dnu si toužila číst. Jen občasné nečekané okamžiky otevřely to pusté místo v jejím nitru, které bolelo skoro stejně jako kyčel, třeba když viděla reklamu na pleny, někomu zařizovala dětský pokoj nebo se dívala na Zápisník jedné lásky. Steffi se na ni usmála a potom zahýbala prsty, až jí v nich lupalo.

To by o Peyton, Toddovi a mém neexistujícím milostném životě stačilo.

„Šťastnější ale budu, až vyřešíme finanční problémy.“ Claire sáhla po šlehačce, zatřepala s ní a přidala do šálku tři kopečky nadýchané sladké pěny. Prosté radosti léčí duši, a pokud se jich spojí několik dohromady, nahradí nevyhnutelné zklamání a trápení, kterému čelí každý. „Protože jsme na tomto projektu strávily tolik času, nevěnovaly jsme se hledání dalších zakázek. V současné době nás moje drobné práce nemohou obě uživit a nemůžeme z nich zaplatit účty.“

„Brzy začnou větší rekonstrukce. Lidé se jim snaží většinou přes zimu vyhnout.“

Steffi pohlédla francouzským oknem na zasněženou zahradu, kde Emmy stavěla iglú.

Claire si jen málokdy vybavovala dobu před svým zraněním, kdy jako bezstarostné dítě tahala sáňky nahoru na Nob Hill, účastnila se koulování a sedávala u okna poblíž krbu v domě svých rodičů a sledovala, jak k zemi dopadají obrovské vločky. Teď se jí při těch vzpomínkách rozlévalo v hrudi hořkosladké teplo.

Steffi si povzdechla. „Vím, že pro firmu bylo náročné, abychom si s Ryanem mohli ten dům dovolit. Slibuju, že ti to vynahradím.“

„Dělala jsem to s láskou, takže mi nic vynahrazovat nemusíš. Ale odchýlily jsme se od původního podnikatelského plánu, abychom tento projekt zvládly, a přijaly jsme zaměstnance. Je potřeba chovat se strategičtěji. Pojďme se vrátit k původnímu plánu, najmout si nějaké prostory, to by nám pomohlo firmu rozjet.“ Při práci v obchodě Ethan Allen zjistila, jak výhodné je mít prostor, kam mohou potencionální zákazníci přijít, na všechno se zeptat a prohlédnout si vzorky. Na papíře už měla jejich obchůdek naplánovaný – obrovská skleněná výloha, dominující bílá a světle modrá v interiéru, oblé pracovní stoly, nápaditá světla a vybavení, nemohla se dočkat, až to realizuje. „Na to potřebujeme co nejrychleji víc peněz. Nestěžuju si, ale musíme najít nové zakázky a pohnout s webovými stránkami a prezentací na sociálních sítích.“ Claire zavřela oči a mnula si spánky. Nic z toho nedokáže uvolnit stres tak jako dobré jídlo, ale Steffi nepřinesla ani sušenky, takže tohle byla ta nejlepší možnost.

Když zaslechla, jak si Steffi přidává do šálku šlehačku, otevřela oči a podívala se přes stůl. Kamarádka zmlkla a popíjela horkou čokoládu, ale její zaražený výraz upoutal Claiřinu pozornost.

„Na co myslíš?“ zeptala se a položila ruce na stůl.

Steffi zavrtěla hlavou a mávla rukou. „Na nic.“

„Nelži. Máme nějaký další problém, o kterém nevím?“

„Ne.“ Steffi se nadechla, na chvíli zadržela dech a potom pomalu vydechla. „Vím o jednom projektu, který by přinesl příjemný zisk a dovolil ti skutečně předvést tvůj talent. A měl by téměř neomezený rozpočet.“

Claire okamžitě ožila a napřímila se. Všechno, co mohlo urychlit její plány na otevření obchodu, ji zajímalo. „To zní skvěle. V čem je háček?“

Steffi zaváhala.

„Na tom nezáleží. Stejně bys to nevzala, nemá smysl se o tom bavit.“ Steffi si nabrala lžičkou šlehačku. „Jo, Molly říkala, že paní Brewsterová uvažuje o rekonstrukci koupelny.“

Manžel nechal paní Brewsterovou dobře zajištěnou, ale člověk nikdy neví. Vystřihovala všechny slevové kupóny, Claire za ní několikrát stála ve frontě. V kostele přispívala jen dvěma dolary, ačkoli si mohla dovolit mnohem víc. A o Halloweenu rozdávala jen ty nejmenší sladkosti!

„Nemůžeme spoléhat na Ryanovu maminku jako na hlavní zdroj nových zakázek a není moc pravděpodobné, že by paní Brewsterová utratila za rekonstrukci koupelny příliš. Vsadila bych se, že předstírala zájem, aby z Molly vytáhla nějaké informace o naší firmě.“ Claire se naklonila a opřela se lokty o stůl. „Nenuť mě prosit. Pokud máš nějaké řešení, slibuju, že ho nesmetu ze stolu. Nejsem přece hloupá, potřebujeme nějaký příjem. Udělám cokoli, abychom to zvládly.“

Steffi se s šálkem v ruce zarazila. „Opravdu cokoli?“

Claire oběma rukama naznačila, ať už spustí.

Steffi stále váhala. „Jak by se ti líbilo rekonstruovat luxusní byt v Chelsea?“

„Ve městě?“ Strnula při pomyšlení, že by se měla vydat do toho chaosu a nebezpečí. Jednou už se stala náhodnou obětí šílence. Manhattan je jich plný, a nejenom těch, kdo řídí auta jako naváděné střely. „Kdo by si najal nás místo nějakého známého designéra?“

Steffi se zadívala kamarádce do očí. „Logan.“

Claire jako by otekl jazyk a přilepil se k patru. „Pracovat pro Logana…“ Krev jí ztuhla v žilách. Cítila rozechvění a strach, byl to pocit, který ji těšil, ale zároveň ho nesnášela. Bylo to takové její šílenství. Možná do New Yorku patří.

„Ne.“

„Před chvíli jsi říkala, že uděláš cokoli.“

„Ale tohle ne. To nikdy.“ Claire se nepotřebovala dívat do zrcadla, aby jí bylo jasné, že její světlá pihovatá pleť teď vypadá jako rajče.

„Přesně to jsem si myslela.“ Steffi pokrčila rameny, jako kdyby před chvílí neodjistila granát a nepoložila ho na stůl. „Tím pádem je naše situace trochu napjatá, než se objeví něco jiného. A pokud se jedná o naši prezentaci na sociálních sítích, právě jsem četla článek…“

Claire slyšela, že Steffi hovoří, ale slova jí splývala v bílý šum, protože se v duchu stále zabývala představou, že by pracovala s – to ne, pro Logana Prescotta. Tenhle jeho úskok ji nutil k smíchu. Copak si vážně myslí, že by si mohl koupit odpuštění pro svoji sestru? Ne, Claire Peyton nikdy neodpustí. I kdyby jí zaplatil za rekonstrukci bytu milion dolarů.

Je to ten byt, kam se přestěhovala Peyton, když prodělávala chemoterapii, protože jakmile onemocněla, Todd se na ni vykašlal. Vzhledem k tomu, jak se zachoval ke Claire, ji nijak nepřekvapovalo, že kamarádku opustil. Tak nebo tak to Peyton posloužilo, aby porušila základní pravidlo přátelství.

Claire seděla se zavřenýma očima a tiskla si dlaně na horké tváře, v duchu prosila za odpuštění kvůli dalším hořkým myšlenkám.

„Claire? Slyšelas něco z toho, co jsem říkala?“ zeptala se Steffi.

„Promiň.“ Snažila se přestat mračit. „Najdu nějaký jiný způsob, jak získat nové zakázky. Ohledně Logana je to jednoznačné ne.“

„To je špatné. Užila sis při zařizování našeho domu spoustu zábavy. Jsem si jistá, že by tě nechal, abys to udělala po svém. A úplně všechno by bylo lepší než to, jak to tam vypadá teď. Řekla bych, že ho to nikdy ani moc nezajímalo, protože tam moc nepobýval.“

Jenom někdo z Prescottových si pořídí nemovitost za milion dolarů, aby ji nechal prázdnou.

Jejich rodinné dědictví pocházelo od pradědečka, kterého proslavila literatura. Ta jeho tajuplnost a dům na pobřeží tady ve městě jako by se vynořily z Velkého Gatsbyho. Logan si stejně jako jeho sestra vybral kariéru, která mu umožňovala stále cestovat po světě. Původně fotografoval módu, ale později se začal věnovat dokumentární fotografii. Zajímavá práce. Odpovídala okouzlující kombinaci svůdce, dobrodruha, aktivisty a umělce. Ona ale jeho příjezdům a odjezdům moc pozornosti nevěnovala.

„Nejsem idiot.“

„Copak něco takového tvrdím?“ Steffi měla tu drzost tvářit se zaskočeně.

„Za tím vším určitě stojí Peyton. Vsadila bych poslední peníze, že to je její nápad. Nevím, co mě štve víc – jestli to, že to udělala, žes jí na to skočila, nebo že ví, jak zoufale potřebujeme peníze.“

„Nejde o žádné spiknutí. Zmínila jsem se, že je mi nepříjemné, do jaké situace jsem tě kvůli tomuto domu dostala. A Logana to okamžitě napadlo.“

„Nedokázala bych se smířit s tím, co by jeho nabídka přinesla.“ Jenže teď se Claire nedokázala soustředit na nic jiného, protože měla plnou hlavu myšlenek na Logana. Kdyby jí Peyton neukradla Todda, možná by po možnosti úzce spolupracovat s Loganem bez váhání skočila. Ale to by se stejně nedokázala chovat uvolněně. Nezvládala to ani před Toddem. Stačil Loganův jestřábí pohled a ona ztrácela vůli – ne, prostě ne. „Myslela jsem, že už jsi to konečně pochopila.“

„Ale já to chápu. Proto jsem ti nechtěla nic říkat.“ Steffi zkřížila paže. „To tys mě přiměla o tom mluvit.“

Měla pravdu. Claire se před očima znovu mihl Loganův zjev a dloubnul do zranitelného místa její nesmyslné touhy. Tak to bylo vždycky.

Důvěrně si zapamatovala jeho tvář už dávno, to bylo v době, kdy trávily u Prescottových hodiny s Peyton a Steffi. Pískově světlé vlasy, jejich délka se měnila od střapatého sestřihu až po délku k ramenům, což dokázalo naštvat jeho otce. Pronikavé zelené oči jako by ve tmě fosforeskovaly. Vznešený profil odpovídal významu rodiny. K tomu překvapivě šlechetný úsměv. Logan Alder Prescott. Už jen zvuk toho jména jako by patřil na vývěsní štít.

Od jejich prvního setkání, kdy jí bylo sotva třináct, spřádala pubertální představy o tom, jak jí řekne, že ji tajně miluje. To přání jí splnil v podobě jejího prvního polibku. Netušil, jak po tom touží, alespoň doufala, že to nevěděl. Bylo jí patnáct, ale políbil ji jen proto, že mu jí po všech těch operacích bylo líto. Stačilo ale jen pomyslet na jeho něžné rty a ve slabinách se jí rozléval pocit, jako by ji kulka zasáhla znovu.

Zavrtěla hlavou a snažila se zahnat všechny myšlenky na něj. „Spojím se s paní Brewsterovou a navrhnu úpravu té její koupelny. Ale musíme dát dohromady nějaké peníze na reklamu a aktualizaci webových stránek. A ty musíš rychle splašit nějakou rekonstrukci. Slib mi, že peníze teď budeme směřovat na pořízení prostoru pro maloobchodní prodej –“

Její monolog přerušilo zaklepání na dveře. Ryan zavolal shora: „Steffi, můžeš tam jít? Já ještě nejsem oblečený.“

„Samozřejmě. Steffi zvedla ukazováček a mlčky žádala Claire o trpělivost, potom vstala od stolu a zmizela za rohem.

Claire si přidala do zbytku čokolády šlehačku, trochu si nabrala i na prst a byla vděčná za skvělý metabolismus. Z vedlejší místnosti zaslechla Steffin překvapený hlas říkat: „Tak brzy jsme tě nečekali.“

„Doufám, že to nepůsobí žádné problémy,“ odpověděl nezaměnitelným barytonem Logan.

Claire se zakuckala a vyprskla zbytek šlehačky a čokolády po stole. Sáhla po papírových ubrouscích, aby to utřela, jenomže to nešlo, protože v tu chvíli viděla rozmazaně.

Logan si všiml, jak Steffi cuká čelist. Zůstala stát ve dveřích, jen se rychle odhlédla přes rameno. Nedokázal zarazit přihlouplý úsměv, když si uvědomil, že možná vyrušil Ryana v nevhodnou chvíli. „Ruším?“

Plácla ho po rameni, obrátila oči v sloup, ale pořád vnímal v jejím úsměvu napětí.

„Ne… Ryan se nahoře obléká.“

Aha. Přesně jak si myslel. Usoudil, že ti dva mají hodně co dohánět. Byli do sebe pobláznění už na střední, ale nikdy by nevěřil, že Ryan Steffi odpustí, jak ho na vysoké opustila. Když to ale dokáže, potom by mohl Logan doufat, že jednoho dne i Claire odpustí Peyton.

V kruzích, v nichž se pohyboval, představovala loajalita velice přužný pojem, stejně jako přátelství. Přesto ho šokovalo, co jeho sestra provedla Claire, zvlášť když si vzpomněl na jejich partu z Lilac Lane. Měl svoji sestru moc rád a litoval toho, co udělala, stýskalo se mu po její kamarádce a toužil po usmíření. Když viděl, jak jeho sestra poslední měsíce trpěla, přemýšlela o své smrtelnosti a žádala ho, aby dal vztahy s Claire do pořádku, kdyby zemřela, zatoužil jí pomoct dosáhnout Claiřina odpuštění.

„Můžu dál, nebo mě necháš zmrznout tady na verandě?“ zažertoval a zastrčil si ruce do kapes.

„Promiň!“ usmála se Steffi a ustoupila dozadu. „Pojď dál. Já. No –“

Upoutal ho nějaký zvuk přicházející zleva, ale obývák byl prázdný. A vypadal velice lákavě.

Logan hvízdl, když si všiml stínu, který vrhal rám francouzského okna. Zaznamenal místo, kde se medově zbarvené světlo odráželo v rohu od kulatého zrcadla. Vnímal i kontrast hrubých a jemných látek. „Jako z obrázku, Steffi.“

Místnosti vévodil masivní kamenný krb a obnovené trámy ho přiměly zvednout pohled vzhůru. Většinu plochy obýváku zabírala modrá rohová pohovka. Všiml si na ní korálově zbarvených polštářů, ale jeho pozornost upoutala výšivka na jednom z nich. Do tvaru srdce tam byla vyšitá jména Ryan, Steffi a Emmy.

„Řekl bych, že to navrhovala Claire?“ Místnost přímo vyzařovala teplo a lásku, dvě věci, které jeho bytu naprosto scházely. Ne že by je potřeboval. Žil přítomným okamžikem, to v úhledném domku na předměstí za plaňkovým plotem nebylo možné. O tom se přesvědčil, když strávil jediné odpoledne s rodiči.

„Ano.“ Steffi se najednou tvářila jinak a odkašlala si. „Dokáže vytvořit osobitý styl, jako třeba na tom ručně vyšívaném polštáři.“

„To mě nepřekvapuje.“ Vzpomínal si, že Claire byla vždycky ohleduplná a vnímavá k detailům, projevilo se to už na dárku, který mu věnovala k jeho šestnáctým narozeninám. Byla to knížka Zásah od Leeho Childa. Zabalila knížku do stránky z velkého kalendáře, zakroužkovala červeně datum jeho narození a převázala červenou stužkou. Nechala mu ho ležet na posteli. V krátkém vzkazu naznačila, že si všimla, že čte v knihovně romány o Jacku Reacherovi, zřejmě proto, že rodiče opovrhovali vším kromě vysoké literatury.

Zneklidňovalo ho, že vůbec netušil, že by ho někdo sledoval, ale zároveň to bylo i milé. Většina žen, které během svého života poznal, ho vůbec neznala, nebo se o to ani nesnažila. Víc je zajímala jeho tvář, peníze a jméno. Claire se ale od většiny žen vždycky lišila.

Vešel do útulného prostoru, vlastně něco takového vůbec neznal, protože jeho domov působil velice formálně. Přejel prsty po žinylkové pohovce a šel si ke krbu prohlédnout fotografie, určitě to budou obyčejné snímky pořízené telefonem. Zneklidňovalo ho, když se lidé nesnažili zachytit zajímavé výjevy. Neměl ale čas se na ně zadívat kritickým pohledem, protože ho upoutal nějaký pohyb vpravo… Byla to Claire.

Zachytil se krbové římsy.

Vždycky působila s ostýchavým úsměvem velice mile, ale něco se změnilo. Zlatavý melír. A delší mikádo jí sahalo k ramenům. Ta barva jí neladila k pleti tak jako její přirozený odstín, ale nevypadalo to špatně. Oči zůstaly díkybohu stejné.

Většina lidí by řekla, že má oči modré. Ale on ne. Když si odmyslel černé panenky, duhovka představovala proměnlivou škálu arktické modré, tyrkysové a kobaltové s občasným zábleskem bílé, to všechno lemované námořnickou modří. Rychlý pohled mu potvrdil, že má oči stejně kulaté a vlídné jako vždycky, ale zdaleka ne tak důvěřivé.

Zůstala ztuhle sedět vedle své hole, památky na setkání s psychopatem. Ta stará hůl představovala talisman zajišťující sílu a přežití po nešťastné střelbě v Yankee Crossing Outlets, která jí zničila slibnou tenisovou kariéru. Bylo ale lepší, když zemřel jen její sen, nikoli ona sama.

Malým městečkem otřáslo, že se jeden z jeho obyvatel stal obětí náhodného násilí, všichni se kolem rodiny McKennových semkli. Ačkoli bylo tehdy Claire teprve patnáct, nikdy se nelitovala, i když musela opustit vrcholná místa tenisového žebříčku ve své kategorii. Nikdy ji neviděl hroutit se nebo se vzdávat, když se učila znovu chodit. Svým klidným a tichým způsobem prokázala mnohem víc odvahy, než kolik kdy musel sebrat on.

Její statečnost ho dojímala způsobem, který v šestnácti nedokázal úplně pochopit. Dodnes ho v souvislosti s ní provázel neklidný úžas, který mu dokázal rozbušit srdce.

„Claire.“ Pokývl, najednou ze sebe nedokázal vypravit slovo. Doufal, že ji brzy potká, ale na nečekané setkání nebyl připravený. Koneckonců, měl promyšlený plán. Ten vyžadoval důkladnou přípravu. Nezradí Peyton. A pokud ten čas, kdy by se mohl znovu přiblížit Claire, byl součástí toho procesu, bude to jenom dobře.

„Logane.“ Její hlas zněl přiškrceně. To se jí stávalo často, když s ním mluvila. Někdy se dokonce i zajíkala. Popravdě řečeno to bylo roztomilé. Vlastně mu lichotilo, že je do něho zakoukaná. Působilo to velice přirozeně, to byla další věc, na niž u většiny lidí nebyl zvyklý.

„Nechtěl jsem vás vyrušit.“ Ukázal kolem sebe. „Ale když už jsi tady, rád bych ti vyjádřil kompliment. Odvedla jsi překrásnou práci. Mohu si jen představovat, jak to tu vypadalo, když tu bydlela stará paní Weberová.“

„Děkuju.“ Pohrávala si s vlasy, teď je měla o něco delší než on. „Máme se Steffi stejný vkus, takže to nebylo nic těžkého.“

„Na rozdíl od mého muzea ve městě je to tu příjemné a pohodlné.“ Záměrně se vyhýbal chladnému pohledu, který na něj vrhala Steffi.

„Možná bys mohla upravit můj byt, aby lépe odrážel moji osobnost.“

„Ale muzeum ti dokonale odpovídá,“ odpověděla Claire jízlivě. „Můžeš tam vystavovat všechny fotografie, abys udělal dojem na všechny své přítelkyně.“

Cukl sebou. Když ji naposledy viděl před několika měsíci, spěchala, aby se mu vyhnula. Ze všech důvodů, proč před ním utíká, které ho předtím napadly, vůbec neuvažoval o tom, že by se její vztah k němu změnil kvůli Peyton.

Sráželo mu sebevědomí, že už mu neprojevuje náklonnost.

Samozřejmě nemohla namítat nic proti tomu, že podporuje svoji sestru. Ale Peyton nemusela mít se změnou jejího vztahu k němu nic společného. Během let se objevoval na společenských akcích, kde rodina očekávala jeho přítomnost, s různým doprovodem. Jenomže po tom, co zažila Claire s Toddem, už zřejmě ztratila s podobnými věcmi trpělivost.

Nicméně její uštěpačnost ho provokovala. „Stárnu, kdo ví, možná se jednoho dne vydám v Ryanových šlépějích a založím rodinu.“

Ušklíbla se, potom si zakryla nos a ústa a zamumlala: „Promiň.“

„Omluva se přijímá.“ Usmál se, protože mu bezděčně poskytla příležitost začít pracovat na zlepšení vztahů s Peyton. Spokojeně si oddychl a prohodil: „Bože, to bylo příjemné.“

„Co?“ zeptala se zamračeně.

„Odpustit ti.“ Zastrčil si vlasy za uši a pokývl na Steffi. Potom se vrátil pohledem ke Claire. „Odpuštění je úspěch pro všechny, nemyslíš?“

Claiřin výraz byl stejně ledový jako chodníky venku. Zvedla se ze židle, zasunula notebook do obalu a vzala do ruky hůl. „Steffi, dokončíme náš rozhovor později. Mezitím najdu způsob, jak zlákat paní Brewsterovou.“

potom Claire odkulhala přes místnost k věšáku u předních dveří. Každý její krok na něm zanechával otisk, jako by po něm šlapala. Popichovat Claire nebyl dobrý začátek. Byla to bezděčná reakce na její chlad, ale moc se nepovedla. „Počkej, pomůžu ti k autu.“

„Zvládnu to sama.“ Vytáhla se na špičky, aby sundala z věšáku kabát.

Spěchal k ní a natahoval se po její tašce. „Na tom trvám.“

Ucukla rukou, ale on jí sevřel pevně loket, takže nemohla utéct. „Claire, venku to klouže.“

„A přesto jsem se sem dostala sama.“ Její pohled poletoval kolem dveří jako motýl, který hledá bezpečné místo, kde si sednout.

Zvedl jí bradu, toužil jí vidět do očí. Uklidňovalo ho to i vzrušovalo zároveň. „Ale když jsi sem přijela, nebylas rozčílená.“

Upírala na něho pohled. Těmi azurovými studánkami se mihl záblesk něčeho – smutku, lítosti, kapitulace.

Ze schodů sbíhal Ryan a okamžitě si všiml napětí u dveří. „Kam jdeš?“

Logan poplácal Ryana po rameni a krátce se na kamaráda usmál. „Jen pomůžu Claire k autu. Hned jsem zpátky.“

„Možná bychom to měli znovu posypat solí,“ řekla Steffi Ryanovi, i když stále upírala pohled na Claire.

„Postarám se o to.“ Ryan si vzal z věšáku kabát a spěchal ven, cestou ke dveřím políbil Claire na tvář. „Na shledanou, Claire.“

Logan za ní vyšel na verandu. Ryanovy kroky se stáčely kolem domu ke garáži. Zmizel v ní, takže Logan měl Claire pár minut pro sebe. Všechno kolem nich – keře, trávník i větve pokrýval sníh jako silná vrstva polevy. Držel ji za loket, ale nechal ji udávat tempo, hra světla a odlesků na sněhu ho trochu rozptylovala. Kdyby měl s sebou fotoaparát, pořídil by pár zajímavých snímků.

Když přešli verandu a vykročili po schodech dolů, otočila se směrem k němu. „Logane, jsem v pořádku. Prosím, nech mě jít.“

Zastavil se, zarazil i ji a mírným hlasem namítl: „Neplánoval jsem, že se s tebou dnes setkám.“

Claire se zadívala na oranžový Volkswagen Brouk u chodníku, potom zvedla jedno obočí. „Tys neviděl moje auto?“

„Netušil jsem, že je tvoje.“ Snažil se potlačit úsměv, protože si dokázal představit, jak v tom miniaturním autě jezdí po městě. Bylo zářivé a obyčejné jako ona v roláku, manšestrácích, fuchsiovém svetru. „Myslel jsem, že patří někomu v ulici.“

Zrudly jí tváře. Vždycky se mu to líbilo, protože bylo snadné odhadnout, co si myslí. Dnes to bylo jiné. Nesmála se ani si nepohrávala s vlasy. Nezadrhávala v řeči. Ruce držela volně spuštěné.

„Claire, proč to nepřátelství? Pojď zpátky dovnitř a popovídáme si. Steffi mi vyprávěla o vaší firmě, ale rád bych slyšel, jak to vnímáš ty.“

Přimhouřila oči. „Nehraj si tu na hloupého. Vím, že zkoumáš naši finanční situaci, abys mohl koupit odpuštění pro svoji sestru. Tak poslouchej. Radši bych přišla o firmu, než odpustila Peyton.“

Logan zkřížil paže, chlad, který pocítil, neměl nic společného s nízkou venkovní teplotou. „Změnila ses.“

„Zmoudřela jsem,“ zareagovala rozzlobeně. „Už nejsem tak stydlivá, abych neřekla, co si myslím, nebo abych si sedla dozadu prostě proto, aby byli všichni spokojení, i když se mi tam dělá špatně.“

Její slova mezi nimi vztyčila plot z ostnatého drátu. Nic neříkal a doufal, že je vezme zpátky. Když ale neuhnula pohledem, řekl: „Vždycky jsem si myslel, že jsi od přírody velkorysá a hodná, to mi připadalo přitažlivé. Škoda že teď zjišťuju, že to všechno bylo jen hrané.“

Ty jasné oči najednou potemněly něčím, co vypadalo jako směs bolesti a něčeho dalšího, co nedokázal rozpoznat. „Stejně jako přátelství tvé sestry, ne?“

Netěšilo ho, že Claire má teď jazyk ostrý jako břitva, ačkoli by ji zřejmě neměl soudit, když se Peyton zachovala, jako by měla srdce z kamene.

Otočila se od něho a udělala dva rychlé kroky. Následující události se odehrály jako zpomalený film. Hůl jí sklouzla na kousku ledu a nohy vyletěly do vzduchu. Se zaduněním přistála v závěji.

„Claire!“ Logan se vrhl kupředu, aby jí pomohl vstát. „Není ti nic?“

Odehnala ho mávnutím ruky, ale ještě předtím si všiml, že se jí v očích lesknou slzy.

„Nech mě být, Logane. Prosím. Jdi dovnitř.“

Zaváhal, stiskl čelisti, spustil ruce a zatnul je v pěst. Vychování ho nutilo jí pomoct, ale její tvrdý přístup ho držel dál. „Dobře.“

Otočil se k ní zády a vyšel na verandu právě ve chvíli, kdy se zpoza rohu vynořil Ryan s otevřeným sáčkem soli. Když obhlédl, co se děje, zamračil se na něho, odložil sůl a rozběhl se ke Claire.

Logan sledoval, jak se ho chytila za ruku a on jí pomohl vstát. Na něho se už neohlédla, ale musela vědět, že čeká na verandě a dívá se na ně. Ryan uložil Claire tašku na zadní sedadlo, potom zabouchl přední dveře a zamával jí. Odlepila se od chodníku a pomalu sjížděla ulicí, kde si děti stavěly sněhuláka.

„Co to mělo být, Logane?“ zeptal se Ryan a vzal odložený sáček se solí.

„Nařídila mi, abych ji nechal být.“ Z Claiřina nového přístupu ho mrazilo.

Ryan nabral trochu soli a rozhodil ji po chodníku. „Čím jsi ji tak rozčílil?“

„Ničím. Pochválil jsem její práci. To ona začala s jízlivými poznámkami. I potom jsem se jí snažil pomoct do auta, ale vytrhla se mi.“ Dotčeně zkřížil paže na prsou. „Pokud má někdo právo cítit se naštvaně, jsem to já.“

„Přestaň vykládat nesmysly.“ Ryan si opřel sáček o bok. „Víš, že jsi předposlední člověk na této planetě, kterého by chtěla vidět. Nečekala, že se s tebou teď dopoledne potká. Dopřej jí čas. Jsou se Steffi pod velkým tlakem a ty jsi připomínka další bolestivé zkušenosti.“

Logan nelibě nesl, že není vítaný kvůli tomu, co udělala jeho sestra. „No, asi by si měla zvyknout, že tu Peyton i mě může potkat. Navzdory tomu, co sestra provedla, má na tohle město stejný nárok jako kdokoli jiný, možná větší.“

Jejich pradědeček William Herbert Prescott nebo Kačer, jak mu Logan přezdíval kvůli tomu, že mluvil s dětmi hlasem kačera Donalda, jejich město vlastně založil. Prescottové žili v ulici Lilac Lane už devadesát let. Logan to musí vědět. Za necelé dva měsíce se po něm bude chtít, aby navštívil dobročinnou akci na oslavu založení města a pomohl vybrat peníze na program místní knihovny na podporu gramotnosti.

Ryan přimhouřil oči. „Nevytahuj na mě jméno své rodiny, kamaráde. Nesluší ti to.“

V některých ohledech neměl pravdu. Toužil, aby ho ostatní obdivovali kvůli jeho talentu, ne kvůli jménu jeho rodiny. Je sice poměrně úspěšný, ale stále ještě se mu nepovedlo nic pozoruhodného. Dnes dopoledne ho ale Claiřino odmítnutí rozhodilo, i když si nebyl jistý, proč ho to tak bolí.

Nevídal ji často. Byla prostě součástí jeho místního života stejně jako zvětšující se sídlo, kterému jeho matka i otec říkali domov, jako Donna, stárnoucí servírka v restauraci, která věděla, že mu má přinést černou kávu a koláč s kakaovým krémem, jakmile se usadil, jako pocit klidu, který zažíval, když před soumrakem jezdil na kajaku v zálivu. „Promiň. Asi bych měl jít. Steffi mi nejspíš bude chtít utrhnout hlavu.“

Ryan obrátil oči v sloup. „Zmlkni a pojď dovnitř. Ona sice štěká, ale nekouše. Kromě toho, ten oběd naplánovala ona.“

„Ona vařila?“ Steffi Lockwoodová nepatřila k domácím puťkám.

„Objednala to z restaurace.“ Ryan se usmál a položil si ukazováček na rty. Logan se neubránil smíchu. „Lasagne z restaurace Lucia.“

„Díkybohu, že návrat domů přinese i několik příjemných překvapení.“ Logan se usmál a zamířil ke dveřím, podruhé si všiml jejich kanárkově žluté barvy, která tvořila jemný kontrast k modré a bílé.

Je to už dávno, co strávil v Sanctuary Sound víc než několik hodin. Když jeho sestra oznámila, že se po dvojité mastektomii, která bude následovat po závěrečné sérii chemoterapie, chce léčit doma, byl k tomu nápadu skeptický. Její vztah s rodiči byl jen o málo lepší než jeho a Peyton spálila předešlý rok několik podstatných mostů. Ospalé městečko také neskýtalo příliš zábavy.

Teď si ale uvědomil, že se začíná těšit na setkání se starými kamarády. Myslel si, že k nim patří i Claire, ale jeho příjmení ho zřejmě o tuto možnost připravilo. Zůstávají mu tak dvě možnosti: postupovat podle původního plánu, nebo si jí nevšímat.

Předešlých šest měsíců s Peyton bylo vyčerpávajících, jak těžká může být další bitva?

Druhá kapitola

Claire se při jízdě po příjezdové cestě k domu rodičů mračila a mumlala si pro sebe. Zapnula ohřívání sedadla, ale vlažný polštář jí zmrzlý zadek nerozehřál. Ponižující pocit, když před Loganem přistála na zadku, ji trápil mnohem méně než sklíčený pohled, s nímž pronesl: „Škoda že to bylo jen hrané.“

Nechtěla nikoho zklamat, ani jeho ne. Skutečnost, že se jí to povedlo, když předváděla falešnou suverénnost, no… karma ji přiměla okamžitě zaplatit.

Nebezpečné silnice a myšlenky, které jí stále utíkaly, už tak komplikovaly jízdu i bez rozptylování, které přinášelo neustálé pípání esemesek. Steffi? Logan? Nějaký potencionální klient? Při řízení se nemohla podívat, ale každé pípnutí jí tak rozjitřilo nervová zakončení, že se celá zachvěla.

Jakmile zaparkovala na příjezdové cestě u domu rodičů, přišla zprávy od Steffi.

10.42: Promiň! Logan přišel o hodinu dřív.

10.43: Jsi v pořádku? Napiš, abych věděla, že se nic neděje. Slibuju, že tento týden bude mojí nejvyšší prioritou hledání nové zakázky.

10.46: Co se stalo venku s Loganem? Vypadá trochu mrzutý a obě víme, že to se stává jen výjimečně.

10.50: Logan se ptal, jestli by ti mohl zavolat a omluvit se. Protože vím, že s ním nechceš mít nic společného, řekla jsem, že ti pošlu zprávu, a pokud s ním budeš chtít mluvit, ozveš se mu sama. Pokud bys neměla jeho číslo, je to 203 555 9753.

Její posměšný úšklebek se odrážel od oken aut, jako by jeho číslo neznala. Nepotřebovala ho ani hledat v kontaktech. Ty číslice se naučila zpaměti, když jí v roce 2008 ukazoval svůj nový iPhone.

Povzdechla si a odepsala:

To je v pořádku. Jsem na cestě k mamce. Řekni to Loganovi.

Chvíli váhala, ale potom ta poslední slova vymazala. Co by mu měla říkat? Neměla už víc co říct. Přála si, aby to neskončilo tak ošklivě, ale nedokázala předstírat, že by se k sobě mohli chovat jako staří přátelé. Ne, když stojí na Peytonině straně.

Odeslala zprávu a vystoupila z auta, které bylo cítit jako vlhké prádlo, jež zůstalo příliš dlouho v teplé sušičce. Odlepila si od zadku vlhké kalhoty. To je krása.

„Haló!“ zavolala, jakmile vešla do domu rodičů. Opírala se o Rosie a zula si vysoké boty.

„Claire?“ Z kuchyně se vynořila maminka s vlídným úsměvem a v růžovém flanelovém županu. Soboty probíhaly u McKenneových velice pozvolna, luštily se křížovky, bohatě se snídalo a povídalo. „Nevěděla jsem, že se zastavíš.“

Během tří vteřin se Claire ocitla v maminčině objetí. Ruth McKennová objímat uměla. Když byla Claire malá, neskrývané projevy náklonnosti ji trochu drtily, připadaly jí nevhodné, zvlášť před spolužáky. Postupem času ale dokázala podobné zklidnění ocenit.

Než se narodila, maminka dvakrát potratila, potom ještě jednou, když už byla na světě. To vysvětlovalo, proč s ní rodiče vždycky zacházeli, jako by byla ze skla. Po té střelbě se všechno ještě zhoršilo. Následovaly operace. Rekonvalescence. V té době Claire nemohla udělat nic, aniž jí maminka okamžitě měřila teplotu a volala doktora. Kdyby ji rodiče mohli navždy zavřít doma, asi by to udělali. A ona by jim to nejspíš dovolila.

To bylo v době, kdy měla často zlé sny a záchvaty paniky, když se ozval nějaký neočekávaný zvuk, nebo měla Clair pocit, že se ocitla v davu. Dělalo se jí špatně od žaludku, potila se a cítila slabost.

Pomalu se krok za krokem znovu začlenila do života rodného městečka. Neměla zájem podnikat dobrodružné výpravy do nebezpečného světa, při zprávách o něm se jen málokdo usmíval. Koneckonců, nebezpečí, které jí změnilo život, ji potkalo jen padesát kilometrů cesty po dálnici. Předešlá léta, která trávila trénováním a na tenisových turnajích, jí dovolila ochutnat atmosféru velkých měst jako Boston i venkovskou krásu Vermontu. Teď jí jednoduchý bezpečný život připadal jako nejlepší volba, a zdaleka nejen proto, že dokázala ovládnout zlé sny i záchvaty paniky.

„Byla jsem u Steffi.“ Stáhla si šálu a přehodila ji přes židli. Potom vyklouzla z kabátu a přehodila ho přes šálu. „Mohla bych si půjčit nějaké pyžamové kalhoty a tyhle si dát do sušičky, když jsem tady?“

Maminka se zamračila, bylo znát, že má obavy. Měla nádherný obličej ve tvaru srdce. Krásné vlnité vlasy jí spadaly do čela, rámovaly jasně modré oči tak nezvykle velké, že připomínala panenku. „Co se ti stalo?“

Claire položila obě dlaně na slonovinovou rukojeť Rosie. „Bohužel jsem se dostala do sporu se zledovatělým chodníkem.“

Maminka ji poplácala po tvářích. „Není ti nic? Co tvoje noha?“

„Pád ztlumila závěj. Bylo by to úplně v pořádku, kdyby se to nestalo přímo před Loganem.“ Vykročila ke kuchyni. „Asi ti je jasné, že potřebuju čokoládu. Možná nějaké křupky.“

Zatím pro ni zajídání stresu nepředstavovalo velký problém, protože byla většinou v klidu a její tělo spalovalo kalorie tak snadno, jako se rozpouští máslo na pánvi. Ale blížící se příjezd Peyton by mohl pro Claire znamenat změnu konfekční velikosti.

„Najdu ti nějaké kalhoty,“ řekla maminka a vykročila ke schodům.

Claire zabočila za roh do kuchyně, měla v úmyslu jít rovnou k zásuvce s nezdravými pamlsky, a téměř narazila do tatínka, který si míchal cukr v nejspíš třetím šálku kávy.

„Claire, holčičko!“ Políbil ji na tvář. „To je ale milé překvapení. Budeš s námi obědvat?“

Otevřela skřínku pod zásuvkou s příbory a probírala se obsahem. Sušenky Oreo, lékořicové tyčky, popcorn… Aha! Sáhla po dvou oranžových sáčcích a donesla si je na kuchyňskou linku. „Pokud se plněné košíčky a křupky dají označit za oběd, potom samozřejmě.“

Otec se zasmál a posadil se ke stolu, kde na otevřených novinách ležely brýle a tužka. Nasadil si brýle a usmál se. Nebyl vyloženě pohledný, vypadal spíš průměrně. Měl řídnoucí hnědé vlasy, malé hnědé oči, bradu s dolíčkem, ale jeho tvář vyzařovala tolik dobroty a upřímnosti, že jste se okamžitě uvolnili a svěřili mu všechna svá tajemství. „Co se dnes přihodilo, zlatíčko?“

Je štěstí mít rodiče, kteří vás nejen bezmezně milují, ale také dobře znají. Některé dospělé děti by asi netěšil každodenní kontakt a zájem, ale Claire to nevadilo. Zájem rodičů jí přinášel pocit, že někam patří, a dodával jí jistotu. „Logan.“

„Myslel jsem, že ho máš ráda?“ prohodil otec a podrbal se na hlavě.

„Měla jsem.“ To byla pravda. Právě to byla součást toho problému. Rozbalila si tři plněné malé košíčky a rychle po sobě je nacpala do pusy. Mléko. Potřebovala ledové mléko. „Jenomže on je teď vyslancem Peyton.“

„Aha.“ Zamračeně pokýval hlavou. „No, ocitl se ve složité situaci.“

„Vážně, tati?“ ujistila se s plnou pusou. Nalila si sklenici mléka a vypila ho ještě předtím, než pokračovala. „Do mého vztahu s jeho sestrou mu nic není. Měl by odprejsknout.“

„Kdo by měl odprejsknout a odkud?“ zeptala se maminka, v jedné ruce držela růžové pyžamové kalhoty s šedými puntíky a druhou gestikulovala. „Dej sem ty mokré kalhoty.“

„Logan,“ zamumlala Claire a vzala si další košíček. „Z mého vztahu s Peyton.“

„Aha,“ ušklíbla se souhlasně maminka.

Když se Claire soukala z mokrých manšestráků, tatínek si zakryl oči. Prsty při tom přejela po jizvách po střelném zranění a následných operacích, byly vidět, i když část zakrývaly kalhotky.

Střela z rychlopalné pušky jí pronikla zepředu do boku a vzadu vyletěla, poškodila ale kyčelní kost a její úlomky způsobily několik dalších zranění, která vyžadovala několik operací. Výsledkem bylo doživotní poškození a bolest sedacího nervu. Ty jizvy vidělo jen pár lidí. Před Toddem moc kluků nepoznala, protože žila dlouho doma u rodičů. Do vztahu s Toddem se vrhla po hlavě, ale trvalo dlouho, než ji viděl nahou. První a jediný muž, kterému dostatečně důvěřovala. Taková chyba… a pořádná lekce.

Podala kalhoty mamince a vklouzla do pyžama. „Už se můžeš dívat, tati.“

„Dej mi taky,“ požádal a ukázal na košíčky.

Claire si odnesla mléko a sáček se sladkostmi ke stolu a posadila se.

Maminka se za chvilku vrátila z prádelny. Zřejmě usoudila, že nejlepší bude změnit téma, protože navrhla: „Pokud toho dneska nemáš moc, mohly bychom zajít na manikúru. Po ní se vždycky cítíš lépe.“

Maminka měla pravdu, manikúra zněla velice lákavě, ale právě teď si ji Claire nemohla dovolit. „Děkuju, ale musím teď šetřit, abychom si mohly dovolit slušný prodejní prostor.“

„Proč bys platila nájem, když můžeš pracovat z domova?“ Maminka si nalila další šálek kávy.

„Teď získáváme nové zákazníky jen přes doporučení a naše webové stránky. Kdybych měla nějaký prostor, lidé by se tam mohli zastavit a já bych jim mohla nabídnout své služby. Myslím, že by to dodalo firmě víc důvěryhodnosti. Kdyby se podařilo najít něco opravdu levného, možná bych sáhla do rezerv, abych to realizovala.“

„To není moudré, zlato.“ Tatínek se drbal na bradě.

„Tome, nemohli bychom holkám pomoct nějakou menší půjčkou?“ Maminka ho pohladila po ramenou a políbila ho do řídnoucích vlasů.

Claire měla tisíc příležitostí sledovat, jak ho dokáže těmi jemnými pohyby ovlivnit.

„Nijak jsem nefandil tomu, aby se pouštěla do podnikání s kamarádkou, protože to představuje velké riziko. A teď chceš, abychom se na tom podíleli?“ Pohladil manželce ruku a podíval se na Claire. „Ale kdyby ses dostala do opravdu vážných problémů, přijď si se mnou promluvit a uvidíme, co se dá dělat.“

„Díky, tati, ale své problémy si vyřeším sama.“ Netěšilo ji, že kdykoli ji lidé viděli přicházet s holí, většinu okamžitě napadlo, jak jí usnadnit situaci. „Strádající“ a „neschopná“ nebyla slova, která by si sama se sebou spojovala.

Před tou nehodou bývala tvrdý soupeř. Disciplinovaný. Silný. Ctižádostivý. Ty povahové rysy se neztratily jen proto, že se jí po zranění rozvinula posttraumatická artritida a ta jí občas projela kyčlí jako bodnutí ostrým nožem a někdy se poškození nervů projevilo jako záblesk bolesti v zádech a v noze.

Přežila střelné zranění, ztrátu krve i operace. Naučila se znovu chodit, dokončila střední školu v termínu, i když během rehabilitace zameškala spoustu výuky, podařilo se jí vybudovat si uspokojivou kariéru. Jediné bitvy, které vedla, se týkaly duševní oblasti – scházelo jí to, jaká byla, měla obavy, co by se ještě mohlo stát. Ale tyhle splíny před většinou ostatních skrývala, tak proč se k ní lidé stále chovají, jako by byla méněcenná?

Tatínek se usmál. „Dokážeš se o sebe postarat, ale to přece neznamená, že se občas nemůžeš také o někoho opřít.“

„Jistě. A když už jsme u toho, mami, nemluvilas poslední dobou s paní Brewsterovou?“

„Ne, zlatíčko. Proč?“ Maminka se posadila na prázdnou židli a upila z hrnečku.

„Povídá se, že by možná chtěla zrekonstruovat koupelnu. Neviděla jsem ji už několik týdnů, tak mě napadlo, jestli jsi něco nezaslechla.“

Maminka zavrtěla hlavou. „Je mi líto.“

„Nic se neděje.“ Čtenářský klub, do něhož Claire chodila, zvláštní výběr místních žen v rozmezích několika desetiletí, se měl sejít za týden. Ty budou možná něco vědět. „Pořád pracuje v zahradnictví, že?“

„Myslím, že ano.“

„Možná je na čase vylepšit verandu nějakou novou rostlinou.“

Claire zapila šestý košíček dlouhým douškem mléka, potom vstala a odnesla sklenici do myčky. Čokoláda jí vždycky udělala dobře. Teď měla navíc cíl. Cíle jsou dobré. Cíle ji drží v pohybu, takže nemůže přemýšlet o věcech, které stejně nelze změnit.

„Na shledanou!“

„No, zlatíčko,“ ozval se tatínek, „možná by ses chtěla nejdřív převléknout?“

No jo.

„Převléknu se v prádelně.“ Zabočila dozadu do chodby. Jen pár věcí bylo příjemnějších než oblékat si zahřáté kalhoty. Nebýt těch nepříjemných vzpomínek, jak si je zmáčela, cítila by se blaženě.

Mohla jen doufat, že v dohledné době nikde nenarazí na Logana nebo Peyton.

Když Logan zajížděl svým wranglerem na příjezdovou cestu ke Kačerovu rozlehlému letním útočišti Arcadia House, štěrk křupal pod pneumatikami. Původně to byl pětadvacetihektarový pozemek u pobřeží Connecticutu, panoval tu naprostý klid a on tu psal své bestsellery po úspěchu první slavné knihy Stín na písku. Té knihy se prodalo šestnáct milionů výtisků, Prescottovi stále dostávali tantiémy, ačkoli je dědečkův rozmařilý život v jednu chvíli téměř dostal na mizinu. Loganův otec majetek zachránil, když v devadesátých letech rozdělil dvaadvacet hektarů pozemků na parcely pro rodinné domy.

Tak vznikla ulice Lilac Lane a několik dalších, které vytvořily novou čtvrť.

Loganovi noví sousedé nevadili, vlastně se díky této otcově transakci přistěhovaly rodiny jako Lockwoodovi a McKennovi a on měl poblíž kamarády. Částečně se mu ale stále stýskalo po dětství, kdy celý pozemek – zalesněné části, louky a tři sta metrů soukromé pláže – umožňovaly hodiny a hodiny zkoumání. Chytal želvy a šneky, šplhal po stromech a vytvářel umělecká díla z lastur, písku a věcí vyplavených na pobřeží.

Kačer vždycky Loganovi říkal, že kreativita ožívá, když jsou tělo a mysl v souladu. Nikdy ho příliš nezajímaly peníze nebo sláva, které mu jeho práce přinášela, důležité pro něho bylo, že mu umožňovaly dělat to, co miloval. Pro Loganova otce byly naopak důležité majetek a společenské postavení, na tvůrčích schopnostech mu příliš nezáleželo. Proto vlastně takhle okleštil dávné útočiště slavného spisovatele.

Logan zaparkoval pod bílou verandou vpravo od domu pokrytého šindelem. Měl odsud výhled na svažující se trávník a sto metrů, které zbyly ze soukromé části pobřeží v zálivu Long Island. Otcovo tmavošedé Gran Turismo bylo zaparkované před nově přistavěnou garáží pro čtyři auta.

Setkání s otcem nebývala příjemná, občas se mu svíral žaludek, což mohl být po lasagních, které spořádal u Ryana, problém. Logan se zhluboka nadechl a vzal ze zadního sedadla brašnu s počítačem a fotoaparátem.

Vnitřek domu si zachoval starý vzhled. Každá z rekonstrukcí, které během let proběhly, vycházela z dědictví toho domu. Především matka trvala na opravě a restaurování staršího nábytku, nechtěla ho nahrazovat novými pohodlnějšími kousky. Jedna z jeho oblíbených koupelen měla stále ještě původní tyrkysový obklad.

Rodiče si mysleli, že tento přístup přispěje k zachování významu rodinného jména. Možná měli pravdu. Jenomže pokrytectví toho všeho Logana trápilo. Jeho rodiče na veřejnosti podporovali umění, aby zviditelnili jméno Prescottových, ale jeho v tom, co si zvolil, nepodpořili nikdy.

Prošel bočním vchodem přes spíž do kuchyně. Peyton si ohřívala na sporáku polévku z plechovky. Okny pronikalo dovnitř sluneční světlo a vytvářelo kolem její zaoblené postavy zvláštní zář. Její pleť ztratila před měsíci broskvový nádech, po chemoterapii zahrnující Docetaxel, Karboplatinu, Trastuzumab a Pertuzumab ji nahradila zarudlá kůže. Dalším vedlejším účinkem těchto léků bylo přibírání na váze.

Když vešel, upravila si šátek na hlavě. „Ahoj.“

Odložil si tašky na kuchyňskou linku, rozčilovalo ho, že rodiče se o ni nepostarají. Před týdnem ji propustili z nemocnice po oboustranné mastektomii. Pořád ještě měla obvazy a užívala Vicodin, denně ji chodila kontrolovat zdravotní sestra. Za dva dny má kontrolu v nemocnici, doufali, že jí odstraní obvazy a drény. „Sedni si. Udělám to.“

Vzal jí z ruky lžíci a odvedl ji ke stoličce, potom ji políbil na čelo a vrátil se ke sporáku.

„Jak se mají Ryan se Steffi?“ zeptala se.

„Skvěle. Steffi se ptá, kdy budeš připravená přijímat návštěvy.“ Otočil se, aby viděl, jak zareaguje. Cukla sebou, přesně, jak očekával.

„Zatím ne.“

Natáhl se po hluboké misce a nabral polévku. I se lžící ji podstavil před ni, potom si sedl vedle. „Nemůžeš se schovávat navždycky.“

Peyton si bezděčně přitáhla župan přes plochý hrudník, potom usrkla ze lžíce. Plastickou operaci bude moci podstoupit, až dokončí léčbu, což bude ještě pár měsíců trvat. A bude to dále přinášet přibírání na váze a další věci, o kterých se mu vůbec nechtělo uvažovat.

Podíval se stranou, věděl, jak se stydí za ztrátu vlasů a ňader, problémy s pletí, lámavé nehty a spoustu dalších vedlejších účinků, které léčba přinášela.

Možná nebude chvíli tak krásná, jak bývala, ale on na ní měl stejně nejradši její povahu, a právě její elán a odvaha mu teď chyběly nejvíc. Vždycky sršela humorem a aktivitou. Víc než cokoli jiného chtěl, aby se jí vrátil obvyklý úsměv a s ním i jiskra v oku, když dostala nějaký nápad, co by spolu mohli podniknout.

„Nejsem na to připravená.“

Položil jí dlaň na ruku. „Sestřičko, je načase. Ty ses chtěla vrátit do tohohle městečka, takže nemůžeš zůstat zavřená v tomhle domě.“

Natáhla se, chytila ho za vlasy a sevřela je v dlani, potom je znovu pustila. „To se ti snadno řekne.“

Cítil, jak se mu na krku a na tvářích rozlévá ruměnec. Nebyl si jistý, jestli by dokázal pocitu vlastní smrtelnosti vzdorovat stejně dobře. Bojovala statečně. Snažila se zůstat soběstačná, alespoň ve dnech, kdy dokázala vstát z postele nebo se došourat na toaletu. Byla odhodlaná přežít. To nejhorší by teď už měla mít za sebou, alespoň si to myslel, ale zdálo se, že vzdorovat světu bez záštity vlastní krásy byla stejně velká výzva, jako porazit samotnou rakovinu.

„Potkal jsi ještě někoho, když jsi byl venku?“ zeptala se.

Vzpomněl si na Claiřina zahořklá slova, na to, jak upadla do závěje a sníh se rozletěl kolem ní.

Peyton zvedla obočí. „Co má znamenat ten pohled?“

Zavrtěl hlavou. „Nic.“

„Lháři.“ Odsunula misku s nedojedenou polévkou stranou.

„Sněz toho víc,“ vybídl ji a posunul misku zpátky před ni. „Potřebuješ nabrat sílu.“

Povzdechla si a zvedla lžíci, jako by vážila deset kilo. „Řekni mi, proč ses tak mračil.“

No, před Claire McKennovou se v Sanctuary Sound neschovají. Všichni ji tu znají a mají ji rádi. Pokud s Peyton zůstanou v městečku, budou se s ní potkávat.

„Když jsem přijel k Ryanovi, byla tam Claire.“ Opřel si bradu o dlaň. „Je… není to ta Claire, kterou si pamatuju.“

Peyton pomalu míchala lžící polévku v misce. „Netěší mě, že jsem jí ublížila a že ji mé chování změnilo.“

Logan ji vzal znovu za ruku, protože skřípání lžíce o misku ho rozčilovalo. „Udělalas chybu, ale Claire se rozhodla, že si zachová nenávist a vztek. To záleží na ní.“

Položila si hlavu na jeho rameno. „Jsi hodný bratr.“

„Díky.“ Objal ji kolem ramen. „Jsem tu pro tebe, ať budeš potřebovat cokoli.“

Pohlédla mu do očí, potom se podívala na jeho vlasy a pramínek si jich omotala kolem prstu. „Kéž bys mi je mohl dát.“

„Tobě se mé vlasy vážně líbí?“

Pokrčila rameny. „Vždycky jsi měl hezčí vlasy. Ale teď…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příslib nás dvou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.