Rebecca Gablé

DAS LÄCHELN DER FORTUNA

Copyright © 1997 by Rebecca Gablé

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design  ©  by Johannes Wiebel, punchdesign, München

Jacket Illustration  c by The Bridgeman Art Library

Translation  ©  2021 by Blanka Pscheidtová

ISBN  978-80-242-7444-7

Pro MJM

I am derely to yow biholde

Bicause o your sembelaunt

And euer in hot and colde

To be your trwe seruaunt.

Žalostné proměny světů

k dobrému či zlému, k bídě nebo cti

bez jakéhokoli řádu nebo boží vůle,

určuje pouze vrtkavost Štěstěny.

A přece její nedostatek milosti

mi nezabrání zpívat, i kdybych musel zemřít,

všechen můj čas a dílo byly ztraceny,

až do konce, Štěstěno, budu ti vzdorovat.

Ještě mi zůstalo světlo mého ducha,

v tvém zrcadle rozeznám přítele a nepřítele,

to mě naučily tvé zvraty a kličkování,

tvé vzestupy a pády.

Ale vskutku žádnou moc nemá tvá lstivost

nad tím, kdo se umí ovládat,

má trpělivost bude mou útěchou,

protože do konce, Štěstěno, ti budu vzdorovat.

Geoffrey Chaucer

Osoby a obsazení

Následuje seznam nejdůležitějších postav v pokud možno smysluplném uspořádání, přičemž historické osoby jsou označené hvězdičkou. Rodokmeny rodu Plantagenetů a Lancasterů včetně přehledu historických událostí najdete v příloze.

Waringhamové

Robert z Waringhamu zvaný Robin

Agnes, jeho sestra

Izák, jeho přítel, možná jeho bratr

Konrád, stájmistr ve Waringhamu

Marie, jeho žena

Elinor, jejich dcera

Štěpán, Konrádova pravá ruka

Geoffrey Dermond, hrabě z Waringhamu

Matylda, jeho žena

Mortimer, jejich syn

Blanka Greenleyová, Mortimerova žena

Mortimer, jejich syn

Alice Perrersová*, Matyldina neteř

Leofrik, nalezenec

Plantagenetové

Eduard III.*, anglický král

Eduard z Woodstocku, Černý princ*, jeho nejstarší syn

Jan z Gentu*, vévoda z Lancasteru, jeho nejmocnější syn

Edmund z Langley*, pozdější vévoda z Yorku, jeho nejhloupější syn

Tomáš z Woodstocku*, později vévoda z Gloucesteru, jeho nejnebezpečnější syn

Jana z Kentu*, manželka Černého prince

Richard z Bordeaux*, jejich syn, později Richard II.

Blanka z Lancasteru*, Lancasterova první žena

Jindřich Bolingbroke* zvaný Henry, jejich syn

Konstancie Kastilská*, Lancasterova druhá žena

Kateřina Swynfordová*, Lancasterova milenka a třetí žena

Jan Beaufort, jejich syn

Jindřich Beaufort*, pozdější biskup z Lincolnu, jejich syn

Jindřich z Monmouthu* zvaný Harry z Lancasteru, syn Bolingbroka a jeho ženy Marie de Bohun*

Fernbrook a Burton

Oswin, darmošlap

Gisbert Finley, Robinův bratranec

Tomáš, Josef a Albert, jeho bratři

Giles, hrabě z Burtonu

Giles, jeho syn

Johana, jeho dcera, Robinova žena

Anna, Eduard a Raymond, jejich děti

Kristina a Isabela, Johaniny sestry

Luke, kovář

Hal, stájník

Francis Aimhurst, Robinův panoš

Tristan Fitzalan, nejmladší syn hraběte z Arundelu*, také Robinův panoš

Londýn, rytíři a šlechta

Jindřich Fitzroy, velšský rytíř

Petr de Gray, bláznivý rytíř

Geoffrey Chaucer*, básník, diplomat a dvorský úředník

Roger Mortimer*, hrabě z Marchu

Petr de la Mare*, jeho pravá ruka

Jindřich Percy*, anglický maršál a hrabě z Northumberlandu

Jindřich Percy Hotspur*, jeho syn

Tomáš Beauchamp*, hrabě z Warwicku, odvolatel

Vilém Montagu*, hrabě ze Salisbury

Tomáš Holland*, hrabě z Kentu, nevlastní bratr krále Richarda

Jan Holland*, jeho bratr

Robert de Vere*, hrabě z Oxfordu, později markýz z Dublinu a irský vévoda

sir Vilém Walworth*, starosta Londýna

sir Robert Knolles*, rytíř, miláček Štěstěny

sir Patrik Austin, jeho nemanželský syn, velitel královy osobní stráže

Wat Tyler*, vůdce sedláků

Richard Fitzalan*, hrabě z Arundelu, odvolatel

Tomáš Mowbray*, hrabě z Northamptonu, později vévoda z Norfolku, odvolatel

Tomáš Hoccleve*, básník, dvorský úředník, v mládí darmošlap

Muži církve

Jeroným z Berkley, opat kláštera sv. Tomáše

bratr Antonín, Hněv boží

otec Gernot, vesnický farář z Waringhamu

otec Horác, vesnický farář z Fernbrooku

Vilém Wykeham*, biskup z Winchesteru

dr. John Wycliffe*, církevní reformátor, profesor v Oxfordu, možná kacíř

Lionel, jeho žák, Robinův spolužák

Šimon Sudbury*, arcibiskup z Canterbury a kancléř Anglie

Vilém Courtenay*, biskup z Londýna, později arcibiskup z Canterbury

Vilém Appleton*, františkán, Lancasterův osobní lékař a rádce

John Ball*, vox populi

Tomáš Fitzalan*, biskup z Ely, později arcibiskup z Yorku

1360–1361

„Jestli nás přistihnou, bude to scéna jako z posledního soudu,“ prorokoval Lionel chmurně. Jeho kulatá chlapecká tvář vypadala ustaraně a zdálo se, že se chvěje zimou. Kutnu novice nadouvala slabá bríza.

„Pořád se ještě můžeš vrátit,“ odpověděl Robin chladně. Byl skoro o hlavu větší než jeho stejně starý spolužák a tenhle výškový rozdíl mu dovolil, aby na něj pohrdavě shlédl.

Lionel byl často tím malomyslnějším a vždycky rozumnějším z nich dvou. Ale jeho obava, že by před přítelem ztratil tvář, byla větší než strach z případných následků jejich počínání. „Za co mě máš?“

„Záleží na tom…“

Zašklebili se na sebe. Robin obličej svého přítele viděl jen nejasně, ale zahlédl, jak se mu zaleskly zuby. Noc nebyla úplně temná, protože za dva dny měl nastat úplněk. Po pravé straně tušili obrysy kapitulního sálu, kde se pravidelně shromažďovali mniši. Navazoval na severní zeď křížové chodby. Před nimi ležela přímá cesta k hlavní bráně. Staré lípy, které ji lemovaly, stály ve tmě jako řada vojáků před nočním útokem. Robin a Lionel se po téhle cestě nevydali. Bez jediného zvuku přešli travnaté nádvoří, obešli rybník a nakonec vklouzli do černého stínu klášterní zdi, která se táhla na obě strany a po několika krocích se rozplývala ve tmě.

Lionel udělal tři kroky doprava a zastavil se. „Tady je to nejlepší,“ zašeptal. „Na druhé straně stojí strom, po kterém můžeme sešplhat dolů.“

Robin se podíval nahoru na zeď a přikývl. „Ty první.“

Nastavil spojené ruce. Lionel mu položil jednu ruku na rameno, pravou nohou šlápl do dlaní a postavil se. Dosáhl na okraj zdi a díky silným pažím se vytáhl nahoru. Pak se posadil na zdi a podíval se dolů. „A co teď?“

„Lehni si na břicho, hoď nohy na druhou stranu a vytáhni mě nahoru. Úplně jednoduše.“

„Aha, úplně jednoduše. Proč já se vždycky nechám nachytat na ty tvoje bláznivý nápady, nevíš, Waringhame?“

Robin k němu natáhl ruku. „Kdo je větší blázen? Blázen, nebo ten blázen, co ho následuje?“

Lionela jako obvykle nenapadla vhodná odpověď. Popadl ruku a za chvíli seděli oba zadýchaně nahoře na zdi. Už necítili chlad zářijové noci, dokonce se trochu zpotili. Dopřáli si malý oddech.

Strom byla prastará vrba. Vyčnívala nad klášterní zeď a její početné uzlovité větve dosahovaly až k zemi. Dalo se po ní sešplhat skoro jako po žebříku. Větve tiše praskaly a listí šumělo, když oba uprchlíci sestupovali dolů. Několik dlouhých úzkých listů se bez hlesu sneslo k zemi.

„Jenom doufám, že Oswin naši schůzku nezaspal,“ zašeptal Robin. „Celá tahle námaha by byla marná.“

„To bych mu neradil,“ zasupěl Lionel. „Vyrazím mu všechny zuby, jestli nás podvedl!“

„Ale ale, mníšku, to jsou silný slova na takovýho skrčka,“ ozval se za nimi tichý hlas. „Už jsem tady.“ Ze stínu se vynořila tmavá postava a přistoupila k nim.

„Byl bych moc rád, kdybys mi přestal takhle říkat.“ Lionel nešťastně vzdychl.

„Jak? Mníšku? Ale to přece jsi, nebo snad ne?“ Dál si Lionela nevšímal a přátelsky plácl Robina po rameni. „Waringhame, ty starej lotře. Pojďme nejdřív vyřídit náš kšeft, jestli souhlasíš.“

Jeho tón se mírně změnil. Od té doby, co Oswin začal mutovat a ramena měl skoro stejně široká jako jeho otec, stal se pro žáky klášterní školy nedostižným idolem, který uctívali s neotřesitelnou oddaností. A Oswin s nimi jednal s patřičnou povýšeností. Jeho otec byl stájník a staral se o malé stádo koní a mul, které vlastnilo opatství svatého Tomáše. Když se naposledy vrátil z války, začal pít, a značnou část jeho práce teď vykonával Oswin. Dřel od rána do večera, připravoval pro oba jídlo a nezřídka ho večer volali do krčmy, aby si odvedl opilého otce. Místo poděkování občas sklidil monokl pod okem. Nikoho ani ve snu nenapadlo, aby ho poslal do školy, kde by se naučil číst a všechny ostatní věci, které se učili žáci klášterního internátu. Oswin měl navždy zůstat tím, čím byl. A přesto mu synové zemských šlechticů a bohatých kupců záviděli. Jeho svobodu a vychloubačnou mužnost.

Jenom na Robina neudělal drzostí ani většinou dobromyslně míněným zastrašováním dojem. Možná to byl důvod, proč měl mladého Waringhama ze všech těch malých knihomolů nejradši a umožňoval mu přístup do stáje.

Robin vložil do natažené dlaně čtvrtpenci. Oswin se spokojeným úšklebkem minci schoval. „Dost skrblíš, na tak bohatýho muže.“

Robin jen zavrtěl hlavou. „Dovedeš nás tam, nebo ne?“

Oswin předstíral, že váhá. Když zjistil, že Robin se nechystá znovu sáhnout do malé kapsy v rukávu své kutny, zabručel s hranou nespokojeností: „Pro mě za mě. Tak pojďte.“

Otočil se k nim širokými zády a oba mladíci ho chvatně následovali. Spěchali asi míli vlhkými loukami obklopujícími klášter, až k malé říčce, kterou přešli po dřevěném můstku. Za ní se zvedaly první domy vesničky Curn, spíš jenom osady, kde žili rolníci, kteří obhospodařovali klášterní pole. Oswin je vedl po prašné cestě podél chudého dřevěného kostela, kolem domu vesnického faráře a hostince. Nechali za sebou náves a domků začalo ubývat.

Nemluvili, ale ani nebylo moc o čem mluvit. Obchod s Oswinem se dojednával už několik týdnů a před dvěma dny bylo rozhodnuto. Měl svou odměnu a věděl, co za ni chtějí. Robin ani Lionel neměli potřebu sdělovat si navzájem, že se jim trochu podlamují kolena a mají sucho v ústech.

Oswin se náhle zastavil. „Tady je to,“ zašeptal. „Počkejte tu. A buďte proboha zticha!“

Přivedl je k malému dřevěnému domku, který vypadal ještě zchátraleji než ostatní. Střecha se nakláněla v tak nebezpečném úhlu, jako by se chtěla každou chvíli zřítit. Nebyl na ní komín. Jediné okno vedle dveří na ně křivě zívalo jako tlama nějakého netvora. Pronikalo jím trochu kouře a těkavého světla.

Oswin se nepřiblížil k oknu ani ke dveřím. Místo toho přistoupil k zadní stěně domku, trochu se překlonil a zůstal tiše stát. Vytrval tak dost dlouho a oba mladíci začali být netrpěliví. Jako přitahovaní magickou silou k němu přistoupili blíž.

„Co je?“ zašeptal Robin ochraptělý vzrušením.

Oswin se k němu otočil a položil si prst na rty. „Chlapci, dostanete opravdu to, co jste za své peníze žádali,“ prohlásil. Pak je gestem pozval blíž a ukázal prstem na dvě díry po suku ve stěně, jednu výš, druhou níž. Povzbudivě zaklepal Robinovi na rameno a pomalu se vydal směrem k hostinci, nepochybně proto, aby zjistil, jak je na tom jeho otec.

Robin přenechal Lionelovi nižší otvor, opatrně si opřel čelo o drsnou dřevěnou stěnu a zadíval se do druhého otvoru. Nejdřív toho moc nerozeznal. Uvnitř se zdálo být větší šero než venku. Byl zklamaný a zároveň pocítil mírnou úlevu. Právě když se chtěl odvrátit a vyžádat si od Oswina vrácení mince, zahlédl pohyb. Pak najednou rozeznal obrysy a zadržel dech.

Domek měl jenom jednu místnost. U dveří bylo ohniště na vaření. Dříví skoro dohořelo, jenom tu a tam vystřelil ze žhavého podloží plamínek. U stěny nalevo stála postel, široký slamník s vlněnou přikrývkou. A na posteli seděla Emma, vdova po pasákovi, jíž tahle ubohá chatrč patřila. Říkalo se, že jí bylo sedmnáct let, když jejího muže před dvěma lety rozpáral divoký býk, a dál se říkalo, že Emma si své vdovství příliš k srdci nebere. Byla to veselá mladá žena a byla překrásná. Žáci od svatého Tomáše nevynechali jedinou příležitost, aby si ji mohli prohlédnout, když občas v neděli přicházela na mši do klášterního kostela, a celé dny pak tajně nebo otevřeně horovali o tom, co viděli.

„Proč ji zbožňujete na dálku?“ zeptal se Oswin napůl pohrdavě, napůl pobaveně. „Za půlpenci ji můžete mít.“

Nechápali úplně přesně, co tím myslí, ale bratr Antonín přerušil jejich rozhovor a vyhnal Oswina ze školního pozemku dřív, než jim mohl poskytnout vysvětlení. A zřejmě mluvil pravdu. Protože Emma nebyla sama. A byla nahá.

Robin užasle zíral na její velká prsa, která mu připadala jako vemena, a pomyslel na zemřelého pasáka krav. Potlačil nervózní smích. Její pleť měla ve slabém světle ohně měděnou barvu, bradavky vypadaly černé. Jako už mnohokrát pocítil Robin ten nevysvětlitelný, nádherný a zároveň děsivý pocit někde hluboko dole ve svém těle. Ale ještě nikdy nebyl tak intenzivní. Pomyslel si, že se mu podlomí kolena a on se tam u zdi zkroutí.

Muž, který stál u postele, byl kovář Cuthbert. V mihotavém světle se výrazně rýsovaly mohutné svaly na jeho pažích a ramenou, a Robinovi se zdálo, že vidí Emmin obdivný pohled, jímž ho sledovala. Cuthbert na ni shlížel podobně omámeně jako Robin. A náhle jako by se probral. Položil jí ruce na prsa a Emma se zaklonila, až nakonec ležela na zádech a kaštanové kadeře lemovaly její tvář jako tmavý závoj. Zavřela oči a její nádherná, třešňově červená ústa se spokojeně usmála, zatímco drsné kovářovy ruce hladily její kůži. Pak ji náhle pustil, položil dlaně na její pokrčená kolena a roztáhl je. Robin skoro nemohl dýchat. Hned nato mu široké mužovo tělo zakrylo výhled. Kovář se položil mezi Emminy nohy a obě těla se okamžitě začala pohybovat v pomalém rytmu. Robin věděl, co dělají. Viděl to u krav nebo ovcí a koní, a rozdíl nebyl tak velký, aby nepochopil, ale přesto to bylo úplně jiné. Bylo mu horko. Rytmus obou těl se zrychloval, žena sebou skoro groteskně škubala. A pak uslyšel zvláštní zvuk. Nevěděl, co to je, ale zazněl znovu, tentokrát hlasitěji. Emma sténala. I kovář zasténal. Ale nebylo to, jako by je něco bolelo. Bylo to jakoby… nenacházel slova.

Dlaně, jimiž se opíral o stěnu vedle otvoru, měl vlhké. Oči ho pálily. Nevěděl, jak dlouho už zírá bez jediného mrknutí. Ale náhle na jeho rameno dopadla energická ruka a odtrhla ho od otvoru.

Robin sebou zděšeně trhl a v poslední chvíli zadržel výkřik. Dopadeni! pomyslel si hněvivě. Přistihli nás!

Ale byl to jen Lionel. Zíral na něj vytřeštěnýma očima a jeho tvář byla v kalném měsíčním světle úplně bílá. Beze slova táhl Robina od stěny domu, dokud nebyli mimo doslech.

„Proboha, mně je špatně,“ zasípal stísněně.

„Cože? Proč?“ zeptal se Robin nechápavě. Byl pořád ještě jako omámený, napůl vděčný a napůl zklamaný, že nemůže to zneklidňující divadlo sledovat dál.

Lionel se bezděčně otřásl. „V životě jsem neviděl něco tak hnusnýho!“

Robin dotčeně mlčel. Jemu to hnusné nepřipadalo. V žádném případě.

„Teď chápu, co mají na mysli bratři, když mluví o hříchu těla. Kdo tohle dělá, musí prostě skončit v pekle.“

„Blbost. Co myslíš, že dělali tvoji rodiče, než ses narodil?“

Lionel byl šokovaný. „Určitě ne tohle!“

Robin se usmál. „Poslyš, někdy jsi opravdu hrozný hlupák.“

„Co to má znamenat? Co chceš říct o mých rodičích?“

Robin dobře slyšel výhrůžný spodní tón. „Vůbec nic.“ Omluvně zvedl ruce. „Jenom to, že je to přirozené. Takhle vzniká každý život. Není na tom nic špinavého. To si jenom namlouváme. A moc rád bych věděl proč.“

„To není přirozené,“ odporoval Lionel prudce. „Je to špatné a hříšné. A je to vina žen. Jsou pořád ještě nositelkami Evina hříchu. Říká to bratr Filip. A teď tomu taky věřím. Jak se na něj dívala! Tak hrozně… chtivě! A jak chladně se usmívala. Je to čarodějnice. Nevím, jak se mi kdy mohla líbit. Ano, věřím, že každá žena je ve spojení se Satanem.“

To, co říkal Lionel, neslyšel Robin poprvé. Bratr Filip jim předčítal z řady knih učených mužů, kteří tvrdili totéž. Ale nemohl tomu prostě uvěřit. Vždycky myslel na svou matku, když slyšel, že všechny ženy jsou hříšné, že jsou od přírody větší hříšnice než muži, že vlastně přinesly hřích na svět, a že jenom panny přijdou do nebe. K těm jeho matka jednoznačně nepatřila, protože byla vdaná a porodila pět dětí. Ale přesto se mu vždycky jevila jako nejdokonalejší ze všech bytostí, byla moudrá, krásná a laskavá. Tak si ji uchoval v paměti. A když jim bratr Filip poprvé předčítal o hříšnosti všech žen, celou noc pak nezamhouřil oko a modlil se, aby Bůh u jeho matky udělal výjimku. Představa, že by jeho matka mohla navěky skončit v pekelném ohni, ho úplně ochromovala.

To bylo před více než čtyřmi lety. Tenkrát byl ještě malý, důvěřivý kluk a jeho matka zemřela krátce předtím. Dnes už dávno nevěřil všemu, co jim bratři přednášeli. Přesto cítil mírnou nevolnost. Pohled na Emmu a Cuthberta ho neodpuzoval, naopak. Spíš se styděl, protože se díval na něco, co určitě nebylo určené pro cizí oči. Ale to, co dělali, se mu vůbec nezdálo hříšné. Není to nakonec tím, že je sám hříšník? Nemá bratr Antonín nakonec pravdu, když mu každý den nejméně jednou prorokuje, že má místo v pekle jisté?

Stísněně pokrčil rameny. „Ale já si myslím, že bratr Filip a jeho učenci nemají pravdu. Nemůže to být hřích. Proč by si Bůh přál, aby se lidé plodili z hříchu? Netvrdí se snad, že nás stvořil ke svému obrazu?“

Lionel rozhodně zavrtěl hlavou. „Výklad bible bys měl radši přenechat těm, kteří tomu rozumí a nepřekrucují Boží slovo ke svým účelům.“

Mezitím došli ke klášterní zdi. Robin se vyšplhal na nejnižší větev vrby. „Dobrá, mysli si, co chceš. Ale když tě tak poslouchám, skoro mám pocit, že Oswin má pravdu. Z tebe bude jednou nejspíš správný klášterník.“

Lionel se na něj rozzlobeně podíval. „Člověk nemusí být mnich, aby žil bohabojně a vyhýbal se hříchu.“

Robin vzdychl. „Možná ne. Ale jestli si myslíš, že se z dnešního zážitku musíš vyzpovídat, tak mě z toho vynech, rozumíš? Nezpůsob mi svou neposkvrněnou svatostí nějaký problém.“

Lionel stiskl rty. „Někdy se obávám o tvou duši, Robine.“

Robin se vyšvihl na zeď. „Tak se za mě modli, mníšku.“

Když bratr Bernard příští ráno vešel do dormitoria, zamával nelibozvučným zvonkem a zahřměl hrubým basem: „Buď pochválen Ježíš Kristus!“ vyskočilo třicet chlapců ve věku mezi sedmi a čtrnácti lety z lůžek a odpověděli sborem: „Až navěky, amen!“

Jenom Robin se nepohnul. Bratr Bernard k němu zamračeně pohlédl, ale než se k němu dobelhal, aby ho cíleným kopancem zvedl, Lionel už ho popadl za loket a tahal vzhůru. „Vstávej!“ syčel naléhavě.

Robin se probral, skopl lehkou vlněnou deku a postavil se. „Na… navěky, amen.“

Bratr Bernard nespokojeně zabručel a beze spěchu odcházel.

Robin si protřel oči a pořádně zívl. „Přál bych si, abych aspoň jednou mohl spát tak dlouho, dokud se sám neprobudím.“

„Zahálka…,“ spustil Lionel a Robin chvatně mávl rukou.

„Já vím, já vím. Ale ta věc má i druhou stránku. Kdo spí, ten nehřeší, nebo ne?“

Lionela nenapadla žádná přesvědčivá námitka a za chvíli kráčeli vedle sebe v mlčenlivém průvodu s ostatními žáky na ranní mši.

Po snídani, která sestávala jako každé ráno z kusu tvrdého, tmavého chleba a poháru zředěného piva, se odebrali ke školnímu domu. V první hodině měli výuku počtů s bratrem Bernardem. Robin na chvíli zapomněl, jak byl nevyspalý, přestože právě tuhle hodinu by hravě zvládl i v polospánku. V zacházení s počítadlem ho nečekaly žádné záludnosti. Když měl bratr Bernard dobrou náladu, vykládal Robinovi leccos o základních pojmech geometrie, protože v chlapci našel nezvykle pozorného posluchače. Dnes ráno je však nechal procvičovat jen počítání z hlavy. Robina trochu nudilo, ale přinejmenším ho udrželo v bdělém stavu. V následující hodině latiny naopak neustále bojoval se spánkem. Ve snaze po rozptýlení se díval oknem do ovocné zahrady. Ráno pozdního léta bylo horké a dusné. Rosa na trávě a listech jabloní už dávno uschla. Tiše stály v teplém, téměř měděném slunečním svitu a jejich větve se prohýbaly pod rudozlatou úrodou. Sladká vůně plodů vábila houfy vos. Už trochu omámeně se pohybovaly kolem spadaného ovoce ve vysoké trávě.

Robin byl vděčný za ten zajímavý výhled. Až nastanou podzimní deště, zabední se okna dřevěnými okenicemi, aby vlhkost nepronikala do prostoru školy, a zase budou sedět v ledovém chladu a v kalném pološeru. Ale ještě byl čas, ještě bylo možné vyhlížet ven do modrého nebe a na pole za ovocnou zahradou, která už byla z větší části sklizená. Doba žní. Doma teď sváželi obilí. Od rána do večera jsou rolníci a jejich rodiny na polích. Pak přijde čas mlácení a až bude sláma svázaná, přijdou dožínky, slavnosti s velkými ohni a rozpustilými tanci, čerstvě uvařené pivo bude šumět ve džbánech a nikdo nebude posílat děti do postele…

„Waringhame, ty bezbožný hlupáku, co je tam venku tak povznášejícího k vidění?“

Robin sebou leknutím trhl. „Nic, bratře Antoníne.“

„Nic?“ Malý mnich prošel uličkou mezi lavicemi a černý hábit mu přitom vlál kolem hubeného těla. Robin seděl až vzadu, protože patřil mezi největší. Bylo to výhodné místo, ale bratr Antonín právě proto poslední lavice vždycky mimořádně pozorně sledoval. Podíval se oknem. „Proč tedy pořád zíráš ven?“

„Omlouvám se,“ zamumlal Robin bez nejmenší známky skutečné lítosti, a potlačil zívnutí.

Rty bratra Antonína byly tenké a bílé, což bylo jasné znamení nevole. „Takže, co to máme tam venku? Vidím jabloně a hrušně a čtyři bratry při sklizni ovoce. Tohle tě tak fascinuje?“

Ostatní chlapci se tiše zasmáli, snad z nervozity.

Robin mlčel.

Bratr Bernard pohrdavě zavrtěl hlavou. „Já se ti pokouším vštípit několik základních pravidel nauky o stylistice a ty koukáš z okna. Myslíš si, že ovocná zahrada je zajímavější než Vergilius. Jsi prostě budižkničemu!“

Robin se díval na své ruce. „Ano, bratře Antoníne.“

„Plný hříšných myšlenek!“

„Ano, bratře Antoníne.“ Lionel si to myslí taky, uvědomil si trochu hněvivě a trochu pobaveně. Snažil se zachovat bezvýraznou tvář.

„… zůstaneš tu po vyučování a naučíš se nazpaměť dalších třicet řádek. Večer si tě poslechnu. A bude lepší, když se je naučíš pořádně, Waringhame!“

Robin poslouchal jen na půl ucha. Na pusté nadávky bratra Antonína už si dávno zvykl. Slyšel je příliš často, než aby si z nich ještě něco dělal. Ale když k němu pronikla poslední slova, zděšeně pohlédl do hranaté tváře s ostrýma světlemodrýma očima. „Ale…“

„Ano? Cos chtěl říct, hlupáku?“

Kousl se do rtu. Dnes odpoledne na něj konečně vyšla řada, aby jel s bratrem Korneliem do Possetu. Byla to jen osada s tržištěm, vzdálená tři míle na západ od kláštera, ale v porovnání s Curnem úplné město. Na zdejším trhu nakupovali bratři to málo, co si nedokázali sami vyrobit, jako například vlnu. Každý týden směl jeden ze starších žáků bratra Kornelia doprovodit. Patřilo to k několika málo povyražením v jejich tristním, přísně uspořádaném internátním životě, a všichni se na tenhle výlet celé týdny horečně těšili. Bratr Kornelius, Cellarius, byl dobromyslný obtloustlý mnich, z jehož tonzury se během let stala veliká lesklá pleš, obkroužená věnečkem šedých vlasů. Byl úplně jiný než bratr Antonín a ostatní učitelé, protože dovolil chlapcům řídit vůz, nechával je bez dozoru a dlouho toulat se v pestrém dění na trhu, pokaždé vyžebral od pekaře pár medových koláčků pro své věčně vyhladovělé svěřence a vyprávěl jim příběhy z časů před válkou. Tenkrát, než přišla černá smrt, kdy král nebyl o moc starší než dnešní žáci od Svatého Tomáše, a oni mu věřili, že Anglie byla hustě osídlenou zemí plnou bezstarostné veselosti. Milovali bratra Kornelia. Výlety s ním znamenaly závan svobody.

Robin vnímal zklamání jako ohromný šedý oceán, který se před ním začal rozlévat. Než na něj znovu přijde řada, uběhnou další tři měsíce. Na okamžik se zděsil, že se rozbrečí. Ale místo toho se rozzlobil. „To je nespravedlivé, bratře Antoníne.“

Ve třídě nastalo zděšené ticho.

„Co jsi to řekl?“ zeptal se učitel tiše.

Robin sbíral odvahu. „Já… vůbec nic zlého jsem neudělal. Naučil jsem se úkoly, které jste nám uložil. Ale ani jste se mě na ně nezeptal. Proč?“ Opravdu by rád znal důvod, proč k němu bratr Antonín cítil takový odpor.

Malý mnich ho nevěřícně pozoroval. „Ty se mnou chceš diskutovat?“

Robin krátce přikývl. „Proč ne? Nemůže to být tak zavrženíhodné, vždyť to se přece učíme v rétorice. Bratr Jonatán říká, že je klíčem ke všem dalším svobodným uměním. A o latině,“ dodal s náhlým návalem hořkého posměchu, „se nezmínil.“

Už během řeči mu prolétlo hlavou: Proboha, opravdu tohle říkám? Asi jsem se zbláznil.

Ostatní žáci ho pozorovali jako nějakého groteskního mrzáka na jarmarku. Bratr Antonín ještě trochu víc zbledl. Strnule došel zpátky ke svému pultu a vzal do ruky hůlku. „Pojď sem, Waringhame!“

Robin pomalu vstal a připadalo mu, že mu kosti ztěžkly jako olovo. Nespouštěl z hubeného mnicha oči. Když se před ním zastavil, hleděli si z očí do očí.

„Ohni se, ty pekelné sémě. Pýcha a neposlušnost jsou vnuknutím Satana. Uvidíme, jestli ho z tebe dokážeme vyhnat.“

Robin nevěřil, že s tím má ďábel něco společného, a nevěřil ani, že tomu věří bratr Antonín. Zaťal zuby.

Plaché zaklepání na dveře znamenalo odklad. Dveře se váhavě otevřely a do místnosti strčil hlavu jeden laický bratr. „Promiňte, bratře Antoníne.“

„Co je?“ zeptal se mnich stroze.

Bratr se rozhlédl po třídě. „Robert z Waringhamu?“

Robin se narovnal. „To jsem já.“

„Otec Jeroným s tebou chce mluvit. Teď hned. Pojď se mnou.“

Robin se ani nepohnul a užasle ho pozoroval. Co má tohle pro všechno na světě znamenat? Pak mu došlo, že cokoliv bude lepší než tady zůstat. Zadíval se tázavě na bratra Antonína.

Mnich ho hrubým gestem postrčil. „Tak jdi. Já na to nezapomenu.“

Robin se mírně usmál. „Tím jsem si jistý, bratře Antoníne.“

Bratr laik ho mlčky vedl ven ze školní budovy, křížovou chodbou a kolem refektáře k prostému domku, který obýval opat od Svatého Tomáše. Přestože byl Jeroným představeným jednoho z nejmocnějších klášterů v jižní Anglii, dodržoval doslova benediktinská pravidla. V jeho domě nebylo víc pohodlí než v dormitoriu jeho spolubratří. Veškerou světskou nádheru považoval za ďáblovo dílo. Byl to asketa a dosáhl značné vážnosti díky svému spisu Contempus-Mundi. Mniši a žáci kláštera se ho obávali skoro stejně, a Robin s nevolí dumal, co může tahle nečekaná audience znamenat. Nervózně si připomínal bilanci svých prohřešků v uplynulých týdnech. Nic z toho nebylo tak zlé, aby to vysvětlovalo tenhle pohovor. A jestli byla odhalená jejich nepřítomnost během minulé noci, proč by si otec Jeroným dal zavolat jenom jeho?

Laik ukázal na opatův dřevěný domek a kvapně se vzdálil. Robin plaše zaklepal a na zamumlanou výzvu vešel dovnitř.

Jeroným z Berkley seděl na dřevěné stoličce u nízkého stolu. Před sebou měl rozvinutou roli pergamenu. Prostor byl tmavý, ale pahýl svíčky na stole nehořel. V krbu ležel studený popel. Robina roztřásl náhlý chlad. Sem slunce neproniklo.

Opat pustil popsanou roli, jejíž konce se začaly s šustotem pomalu svinovat. „Ty jsi Waringham?“

Robin měl sklopené oči a ruce schovával v rukávech kutny. „Ano, otče.“

„Robert, že?“

„Ano, otče.“

„Posaď se, můj synu.“

Robin se pokradmu rozhlédl a objevil pod stolem další stoličku. Přistoupil blíž, vytáhl ji ven a sedl si na kraj.

„Kolik je ti let, Roberte?“

„Dvanáct, otče.“

„A jak dlouho už jsi tady?“

„Pět let, otče.“

„A jsi šťastný u svatého Tomáše?“

„Samozřejmě, otče.“

Starý mnich téměř neznatelně zavrtěl hlavou. „Buď upřímný, chlapče. Je to důležitá otázka.“

Robin se na něj překvapeně zadíval a poprvé si otevřeně prohlédl nenachýleného bělovlasého muže. Skoro ho neznal. Opat kláštera měl příliš mnoho povinností, než aby se mohl pravidelně zajímat o žáky, i když to byl většinou dorost jeho domu. To přenechával jiným. S úsměvem ukázal na košík jablek před sebou. „Máš hlad?“

Robin podle pravdy přikývl. Od příchodu do kláštera svatého Tomáše neuplynul den, aby se neprobudil hladový a neuléhal večer do postele stejně hladový. Porce dostávali hubené. Neustálý pocit hladu ho zahanboval, protože žádný z učitelů mu nevysvětlil, že chlapec, který rychle roste, musí taky hodně jíst.

Jeroným mu přisunul košík. „Tak si vezmi.“

Vybral si jablko a zakousl se do něj. Bylo zralé a sladké, šťáva mu stékala na ruku.

Po krátké odmlce opat znovu promluvil. „Pět let je dlouhá doba, Waringhame. Myslíš si, že bys tady rád zůstal navždy?“

Robin přestal žvýkat. Zděšením mu na čele vyrazil pot a marně hledal slova. Nenapadla ho zdvořilá odpověď.

Jeroným se pousmál. „Buď naprosto upřímný, můj synu.“

„Ne, otče.“

„A co chceš dělat, až nás opustíš?“

„Stát se královým rytířem. Jako můj otec.“

Jeroným se přestal usmívat a jeho tvář podivně strnula. „Myslíš, že je to nejlepší způsob, jak sloužit Bohu?“

Robin se znovu zakousl do jablka, aby získal čas. „Především chci sloužit svému králi.“

„Jak je možné, že miluješ krále víc než Boha?“

Chlapec si odpověď důkladně rozmýšlel. Bál se, že je to past. „Tak to není. Nemiluju ho víc, jenom jiným způsobem. Milovat krále je mnohem snadnější. Je to muž, mocný válečník, vyhnal Skoty ze severu a taky zvítězí nad Francouzi. Je…“ Živý, chtěl říct, ale v poslední chvíli se vzpamatoval.

Opat na něj nenaléhal. Sepjal ruce nad pergamenovou rolí. „Kde bereš jistotu, že král vyhraje válku?“

„Protože zatím vyhrál každou bitvu. Protože je statečný a moudrý a má na své straně spoustu statečných a moudrých mužů jako je Černý princ nebo můj otec.“

Jeroným pomalu přikývl, jako by tak úderným argumentům nebylo možné oponovat.

Robin držel okousané jablko za stopku a otáčel jím. Nevěděl, kam s ohryzkem.

„Jsi tedy pyšný na svého otce?“

„To ano, otče.“

Jeroným se mírně předklonil. „A co je pýcha?“

Robin stiskl rty a zlobil se na své nepromyšlené přiznání. „Hřích,“ zamumlal a v duchu pochyboval o tom, že je hřích být pyšný na někoho jiného, ne na sebe.

„Tak je to,“ opáčil opat tiše a jeho hlas zněl jako povzdech. „A také víš, že na nás Bůh sesílá zkoušky, aby nás naučil pokoře, viď?“

Robina ovládl nepříjemný pocit. Měl podezření, že se přiblížili vlastnímu důvodu rozhovoru, a že půjde o mnohem vážnější věc, než je porušení klášterních pravidel. Podezíravě přikývl.

Starý mnich pozoroval světlovlasého chlapce před sebou, jehož tmavomodré oči na něj naléhavě hleděly. Byl hubený a vysoký, postavou skoro muž, ale obličej s plnými rty, úzkým nosem a mnoha pihami byl tváří pravého uličníka. Cítil hluboký soucit s touhle ztracenou ovečkou a prosil Boha, aby mu vnukl správná slova, aby dokázal chlapci co nejšetrněji sdělit kruté zprávy.

Opat vstal a přistoupil k malému oknu vedle dveří, po chvíli otočil znovu tvář k Robinovi a dovolil slunci, aby mu zahřálo bolavá záda. „Jsi dobrý žák, Waringhame. Vím, že se jen obtížně smiřuješ s naší tvrdou disciplínou, ale máš bystrý rozum. V latině bratra Antonína brzy přestihneš – k jeho velké rozmrzelosti – a jak jsem slyšel, děláš velké pokroky ve všech oborech trivia, dokonce i velmi řádně píšeš. Náš řád potřebuje lidi, jako jsi ty. Jsem si jistý, že bys časem dokázal zkrotit svou povahu, že bys vyrostl ze své divokosti. Mohl by ses naučit, že život pro Boha znamená jediné pravé štěstí.“

Robin poslouchal zdvořile, i když trochu netrpělivě. Nesdílel důvěru otce Jeronýma ohledně své obrody.

Opat se zarazil, když pocítil, že ztrácí chlapcovu pozornost. „Můj synu, mám pro tebe zlé noviny. Ale než ti povím, co se stalo, chci, abys věděl, že tady můžeš zůstat. Postaral bych se, abychom tě přijali – myslím zadarmo, Roberte, rozumíš?“

Robin na něj upřel stísněný pohled. „Děkuji, otče. Ale i kdybych chtěl, můj otec by nikdy nedovolil…“

Když se zadíval na opata, vyschlo mu v ústech a náhle přesně věděl, co přijde.

Jeroným sepjal ruce a truchlivě přikývl. „Tvůj otec je mrtvý, Roberte.“

Chlapec zamrkal a pokusil se polknout. Nešlo to. Polykal jenom vzduch. Sklopil hlavu a slepě zíral na své ruce.

Dlouho bylo ticho. Konečně pocítil ruku na své hlavě a opat zamumlal: „Je mi to líto, můj synu.“

Robin se nepohnul. Vždycky jsi věděl, že se to může stát, pomyslel si matně. Teď se to stalo. Tobě se možná jednoho dne stane totéž. Tak to prostě chodí. Byl rytířem svého krále a král vedl válku. Válka vyžadovala oběti a tomu on, Robin, přece rozuměl. A svého otce vlastně doopravdy neznal. Tahle ztráta nevytvořila v jeho životě nějakou propast. Když se Robin narodil, válka trvala už víc než deset let. Jeho otec se doma vyskytoval jen zřídka. Byla to matka, která spravovala statek a rozhodovala místo svého muže. Ale Robin přesto truchlil pro otcův statný zjev v těžké, nákladné zbroji. Dobře si pamatoval všechny hodiny pohody, které spolu strávili. Byl zvyklý na ně vzpomínat, protože tyhle vzpomínky byly vším, co ze svého otce měl. Opečovával je jako drahocenné klenoty. Například večer, kdy otec jemu a jeho dvěma bratrům vyprávěl o obléhání Calais. Příští den jeli společně na lov, kdy otec a starší bratr Guillaume skolili ve waringhamském lese ohromného, skutečně hrozivě vyhlížejícího divočáka. Když se večer vrátili, matka se zlobila, protože jí připadalo, že lov je pro tak malého chlapce jako Robin příliš nebezpečný. On, otec a bratr se zkroušenými výrazy poslouchali její výčitky a za jejími zády na sebe dělali obličeje…

Vzpomínky mu najednou připadaly matné a kusé, v krku měl knedlík, který se nedal spolknout. Zkoušel myslet na něco jiného, ale náhle užasle vytřeštil oči. Dobrý Bože… „Já jsem hrabě z Waringhamu!“

Otec Jeroným svraštil čelo. „Ne, můj synu. To nejsi.“

„Ale jsem teď přece nejstarší. A jestli můj otec padl…“

„Nepadl.“

Robin se na něj zadíval nechápavě.

Jeroným bezmocně pokrčil rameny. „Nevím přesně, co se stalo. Jenom to, že někde v Normandii došlo k bezvýznamné šarvátce. Tvůj otec byl v den bitvy zatčený a obviněný z velezrady. Nevím, co přesně mu vyčítali. Měl tady v Anglii stanout před soudem, ale… oběsil se.“ Krátce se odmlčel a podíval se do chlapcovy teď úplně bílé tváře.

„Oběsil,“ vydechl Robin mdle.

Jeroným smutně přikývl. „Ano, můj chlapče. A královský soudní dvůr zřejmě vyhodnotil jeho sebevraždu jako přiznání viny. Byly mu odebrány všechny úřady a léna. A tím i tobě. Už nejsi lord. Jsi nikdo. Ale kdybys u nás zůstal, můžeš ještě dosáhnout všeho.“

Robin neposlouchal. Tupé dunění v jeho hlavě přehlušilo hlas starého muže. To prostě nemůžebýt pravda. To je naprosto vyloučené. Jeho otec nebyl zrádce. Jako by ho to slovo řezalo do uší. Bylo to odporné slovo. Zrádce. A navíc sebevrah, zatracený navždy a navěky…

S námahou se zvedl. „Můžu jít?“

Opat zavrtěl hlavou. „Ještě okamžik. Co máš v úmyslu?“

„Chci domů.“

„Ke své rodině? Proto nás chceš opustit?“

Proč mě nemůžeš nechat na pokoji? pomyslel si Robin. Pocítil bezmocnou zlost na starého mnicha. Připadl mu jako hladová vrána, která nechce pustit z drápů kořist. „Já…,“ zavrtěl hlavou, aby zahnal dunění. „Nemám doma žádnou rodinu.“

„Tvoje matka…?“

„Zemřela na mor. Sestra Isabela a oba bratři taky. Další sestra Agnes je v klášteře v Chesteru. Otec ji tam odvezl, protože tam mor tolik nezuřil…“ Otec ji tam odvezl. Můj otec je mrtvý. Oběšený. Zrádce.

Na chvíli zavřel oči.

Jeroným mu položil ruku na rameno. „Nechme tedy vše při starém. Tvoje sestra určitě bude smět zůstat ve svém klášteře, když napíšu dopis matce představené. A ty prozatím zůstaneš u nás.“

„Ne, otče.“

Opat se mu vážně zadíval do očí. „Já to nařizuju, Roberte.“

Chlapec o krok ustoupil a osvobodil se od velké kostnaté ruky. „Já se nestanu mnichem. Nikdy nesložím sliby. Nemůžete mě nutit.“

„Nechci tě k ničemu nutit. Jenom ti nařizuju, abys tady zůstal a nevracel se do Waringhamu. Nemáš tam jediného člověka ani domov. A jsi ještě moc mladý, nemůžeš zůstat odkázaný sám na sebe.“

Směšné, pomyslel si Robin rozzlobeně. Král byl sotva starší než já, když usedl na trůn!

„Rozuměl jsi mi, chlapče?“

Robin zřetelně slyšel v suchém krákání staré vrány tichou hrozbu. Sklopil pohled, aby skryl nevoli, a předstíral poslušnost. „Ano, otče.“

Poslechl Jeronýma a zůstal ve svatém Tomáši. Až do půlnoci. Tak dlouho potřeboval na rozloučení s Oswinem a Lionelem a k vymyšlení plánu. Chtěl využít tmy, ale taky náskoku, který mu poskytne noc.

V dormitoriu vládlo téměř naprosté ticho. Robin slyšel jen pravidelné oddechování a občasné zašustění, když se někdo pohnul na slamníku. Jako jediný bděl a naslouchal. Čekal, až mu tiché šoupání nohou a šustění kuten prozradí, že bratři odcházejí na mši. Budou to jen tiché zvuky. Musel dávat dobrý pozor, aby je zachytil. S pálícíma očima zíral na okno v protilehlé stěně, jímž dopadalo do ložnice světlo měsíce. Robin se nebál, že usne. Přestože toho ani minulé noci moc nenaspal, byl tak bdělý, že skoro pochyboval o tom, zda se mu ještě vůbec někdy podaří usnout.

Najednou byl na světě úplně sám. Smrt matky a sourozenců při druhé děsivé vlně morové nákazy před čtyřmi lety ho tvrdě zasáhla. Ale ještě pořád měl rodinu. Ještě tu byl otec a sestra. Utrpěli těžkou ztrátu jako téměř každá rodina, kterou Robin znal, ale pořád ještě byli rod Waringhamů, a on nikdy nepochyboval o tom, že si otec najde novou ženu a jemu se narodí další sourozenci. Teď se všechno změnilo. Otec zmizel, stejně jako jméno. Jsi nikdo, řekl otec Jeroným. A byla to pravda. Robin Odnikud. Svět se vymknul z kloubů. Kdo byl vlastně jeho otec? Ležel na zádech, zíral do tmy a hlavou mu vířily myšlenky.

Pak konečně uslyšel to, na co čekal. Tiché šoupání sandálů na dlážděné cestě ke kostelu. Těžké a lehké kroky. Pravidelné a kulhající. Posadil se a čekal. Když už nic neslyšel, se zavřenýma očima pomalu počítal do sta. Pak odhodil přikrývku a vstal. Chvatně stáhl přes hlavu nenáviděnou kutnu a objevila se obnošená halena a odrané, flekaté nohavice z šedého sukna, Oswinova nedělní garderoba, kterou od něj Robin koupil za pár posledních mincí. Tiše se plížil ke dveřím.

Noc byla zase chladná. Pod bosýma nohama cítil vlhkost. Pomalu za sebou zavřel dveře a rozhlédl se. Široko daleko nikdo. Rychle přeběhl prostranství a vklouzl do stínu školního domu. Plížil se podél zdi na druhou stranu do ovocné zahrady. Měsíc nabízel dostatek světla, aby viděl řady uzlovitých jabloní. Robin oběma rukama sáhl do nejspodnějších větví a trhal. Na cestu do Waringhamu bude potřebovat nejmíň dva nebo tři dny. A nechtěl být odkázaný na dobročinnost cizích lidí. Časy byly zlé a jenom kláštery si mohly dovolit krmit hladové poutníky. Ale právě klášterům se hodlal vyhnout širokým obloukem.

Pevně si utáhl pásek a cpal si jablka do široké haleny, dokud neodhadl, že je zásoba dostatečná. Když došel k malé brance ovocné zahrady, náhle se před ním ze stínu vynořila temná postava.

„Co tady pohledáváš, ty Satanovo sémě?“ zasyčel hlas.

Robin se zastavil. Na chvíli se vyděsil, ale pak se drze zašklebil. „Vy nejste na mši, bratře Antoníne?“

Mnich se mu postavil do cesty. „Drž tu svou nevymáchanou hubu, Waringhame. Aha, takhle už se vlastně nejmenuješ, viď? Jak ti mám v budoucnu říkat, co?“

„To nechám na vás. Já už tady nebudu, abych to musel poslouchat.“

„Jsi si jistý? Myslíš, že nevím, jak rozhodl otec Jeroným?“

Robin ho chladně pozoroval. Nenáviděný, zahořklý, malý učitel latiny pro něj najednou nepředstavoval hrozbu. Jako by už patřil do minulosti, stejně jako jeho otec a jeho jméno. „To je mi jedno. Nechte mě projít.“

Mnich místo toho udělal krok k němu. „Jak si dovoluješ takhle se mnou mluvit?“

Robin z něj nespouštěl oči. Poprvé ho napadlo, že je stejně velký jako bratr Antonín. Kdoví, pomyslel si užasle, možná bych ho odstranil z cesty nečekaným výpadem. Ale když člověk vztáhne ruku na mnicha, přijde určitě do pekla…

„Jdete mě vyzkoušet z latinských veršů, bratře Antoníne? A kvůli tomu zmeškáte mši?“

„Ó ne. Jsem tady, abych zabránil tomu, že porušíš příkaz otce Jeronýma a potmě se odtud vytratíš. Což bylo tvým úmyslem. O verších, které ses měl naučit, si promluvíme ráno. Na to se spolehni. A teď se koukej vrátit do dormitoria. Tak dělej!“

Robin vytřeštil oči a ukázal někam nad mnichovým ramenem. „Jen se podívejte, bratře Antoníne…“

Bratr otočil hlavu, a než mu došlo, že skočil na laciný trik, Robin vytáhl jablko a cílevědomě jím mrštil do mnichova spánku. Bratr Antonín se bezmocně zhroutil k zemi.

Robin k němu přikročil, popadl provaz, který mnich používal místo pásku, spoutal mu ruce a volný konec uvázal ke stromu.

Když byl hotový, bratr Antonín už byl zase při smyslech. „Roberte! Hned mě odvaž, ty ďáble! Okamžitě, nebo tě…“

Robin nečekal na děsivé hrozby, které měl bratr Antonín jistě připravené speciálně pro něj. Přelezl nízký plot ovocné zahrady, doběhl ke zdi a vyskočil. Spěch a velká touha po svobodě mu propůjčily nebývalou sílu. Podařilo se mu jediným mocným skokem dosáhnout na její okraj, ani si neuvědomil, že si přitom narazil kolena. Bez velké námahy se vytáhl nahoru. Nezdržoval se lezením po vrbě, která se tyčila necelých deset loktů od něj, a seskočil ze zdi. Přistál v měkké trávě a rozběhl se přes strniště k východu. Pevně doufal, že bratra Antonína nikdo nebude postrádat až do ranních chvál. A doufal, že hozené jablko je něco jiného než „vztáhnutí ruky“…

Za svítání došel na okraj lesa. Vedla jím úzká cesta. Robin se po ní vydal a po chvíli dorazil k potůčku. Klekl si na břehu do trávy, sklonil se, ponořil hlavu do vody a pil. Byl unavený a měl hroznou žízeň. Voda chutnala výborně. Byla chladná a šimrala ho v uších. Lehl si na záda, díval se do stále světlejšího nebe a naslouchal ptákům. Pak usnul.

Ze spánku ho drsně vytrhl prudký liják. Robin se vyděšeně vztyčil a zmateně se rozhlížel. Kde to pro všechno na světě jsem? pomyslel si užasle, a pak si na všechno vzpomněl. Vzpomínka se dostavila jako šok. Zůstal sedět na místě zády k malé říčce a hleděl na mokrou lesní půdu. Déšť na ni dopadal velkými pleskajícími kapkami, takže byl za chvíli promočený na kůži. Skoro to necítil. Zkoušel se modlit za prokletou, zrádnou, sebevražednou duši svého otce. Ale modlitba mu připadala málo důvěryhodná. Ani sebe nedokázal přesvědčit, že nejde o nějaké osudové nedorozumění, souhru neblahých okolností. Jak by tedy mohl přesvědčit Boha? Jeho neschopnost najít srozumitelné vysvětlení a skličující vědomí vlastní ztracenosti mu vehnaly do očí horké slzy.

Nakonec se zvedl a rozhlížel se po něčem, co by mu naznačilo směr. Nebe bylo zahalené temnými mraky, takže nedokázal určit postavení slunce. Ztratil pojem o času a odhadoval, že by se mohlo blížit poledne. Stromy v dubovém lese byly velmi staré a nerostly příliš hustě. První listy už začínaly žloutnout, zplihle visely, byly mokré a lesklé, a lehce se chvěly, když na ně dopadaly kapky. Robin zkoumavě pozoroval mohutné kmeny a zjistil, že některé mají k němu obrácenou stranu porostlou mechem. To mu usnadnilo orientaci. Věděl, že nebude těžké najít cestu, musel ujít ještě pár mil na sever a tam někde narazí na silnici do Canterbury, která vede kolem Waringhamu.

Otočil se zády k neporostlé straně kmenů a vykročil. Razil si pokud možno přímou cestu hustým kapradím a naježeným houštím, až narazil na stezku. Zdálo se, že vede správným směrem.

Déšť brzy ustal. Ještě chvíli se snášel k zemi v tenkých vláknech, pak se mezi mraky ukázalo slunce a krátce nato byla obloha zase modrá.

Když slunce už svítilo šikmo, les se změnil. Starých vysokých stromů ubývalo. Místo toho se po obou stranách cestičky tyčily břízy. Stály tak těsně u sebe, že se skoro nedaly proniknout pohledem, a jejich větve tvořily nad úzkou stezkou stinnou střechu. Proti tomu neměl Robin námitky. Oblečení mu už dávno uschlo a bylo mu horko. Bez váhání rázoval tmavou roklí – a doslova naběhl na nůž.

Muž se před ním objevil tak náhle, že Robin zapochyboval o jeho skutečnosti. Jako by prostě vznikl z jasného modrého večerního vzduchu. Démon. Ale to byl samozřejmě klam. Nejspíš číhal mezi břízami, aby se vrhl na prvního poutníka, který neopatrně pronikne do jeho revíru, navíc neozbrojený. Byl to hrůzostrašný zjev, v ruce držel dlouhou dýku, vlasy a vousy měl rozježené jako větve okolních bříz. Byl malý a podsaditý, na levé tváři měl napuchlou jizvu. Byla stará a zřejmě pocházela od zubatého nože, který mu rozřízl tvář a vypíchl levé oko.

Robin viděl dost. Jediný pohybem se obrátil a udělal mohutný skok směrem, odkud přišel. Ale tím jeho útěk skončil. Vběhl přímo do náruče druhému banditovi. Chytili ho do pasti.

Druhý loupežník byl vyšší a hubenější než jeho kumpán, proto ho srážka vyvedla z rovnováhy. Upadl, stáhl Robina s sebou k zemi a zaryl mu obě ruce do rukávu. Látka se s praskotem roztrhla. Robin kopal a bil kolem sebe, ale když se sevření uvolnilo, byl náhle silnější z obou zlodějů nad ním, zvedl mu hlavu za vlasy a přiložil mu čepel na hrdlo.

Robin strnul.

„Copak to tu máme, chlapečku?“ zachraptěl nad ním hlas, který se dokonale hodil k divokému zjevu.

Robin neodpověděl. Druhý bandita, zpustlejší, světlovlasý chlapec, sotva starší než on sám, se s povzdechem zvedl na nohy a stíral si trochu krve z tváře. „Ten malej darebák mě praštil do nosu,“ oznamoval zlostně.

„No, to je toho,“ opáčil druhý drsně. „Když se necháš tak hloupě překvapit…“

Robin bezděčně polkl, a když se jeho ohryzek pohnul, ucítil hrozivé ostří čepele. Na chvíli zavřel oči.

Ruka ho zatahala za vlasy. „Tak co pro nás máš, no?“

Robin držel hlavu rovně a pokoušel se nepolykat. „Nic. Jenom pár… jablek.“

Cosi jako kladivo ho udeřilo do spánku. Padl ke straně. Jediné, co věděl jistě, bylo to, že nůž zmizel.

„Nic?“ zahřměl hlas rozhořčeně. „To je moc málo!“

Robin se opatrně narovnal. „Co sis myslel? Vypadám snad, že nosím po kapsách zlato? Pár jablek, to je všechno. Můžete je mít. Jsou dobrý, opravdu.“

Podsaditý chlapík ho popadl zezadu, vyrazil mu předloktím vzduch z plic a přiblížil k němu tvář. Robin měl před očima každé zakřivení špatně zhojené jizvy a děsivý, prázdný oční důlek. Blízkost toho zjevu spolu se zápachem, který z muže vycházel, mu téměř brala dech.

„Jablka, jo? A to je všechno? Víš to určitě?“

Robin mírně přikývl. Cítil ruce, které mu prohmatávaly hruď a postupně vytahovaly na světlo celou jeho zásobu. Nakonec ležely žlutočervené plody na hromádce vedle něj v trávě.

Mladší z obou lupičů na ně zklamaně shlížel. „To je všechno.“

Svraštělá vousatá tvář, která vyplňovala celé Robinovo zorné pole, se stáhla do groteskní grimasy. Usmála se. Robin viděl z největší blízkosti řadu drobných černých pahýlů zubů.

„Hm. Možná ne úplně všechno. Možná nás tenhle hezký blonďatý anděl přece jen dokáže odškodnit za naše dlouhé čekání.“

Druhý jako by ho neposlouchal. Nepřítomně si utřel krvácející nos, vybral si jablko a zakousl se do něj.

„Hm. Opravdu není špatný.“ Pak se na starého podíval pohrdavě. „Tak dělej, jestli je tohle, co chceš, ty odpornej starej ničemo.“

Příšerný zjizvený obličej se trochu vzdálil a Robin se konečně mohl nadechnout. Velké, neuvěřitelné silné ruce ho vytáhly na nohy. Cítil pot na celém těle, ale nevěděl, co přesně ho naplnilo tak hrozným zděšením. Dýka to být nemohla, ta už předtím zmizela v pochvě, která se houpala u pasu jednookého muže.

Když konečně stál na nohou, vykopl dozadu, zasáhl holenní kost svého trýznitele, a muž divoce vykřikl. Jeho sevření trochu povolilo. Další rána pěstí zavadila o Robinovu hlavu, ale včas jí trhl dozadu, aby unikl celé síle úderu. Pocítil divoký hněv, který mu propůjčil rychlost a sílu. Bleskurychle se otočil, přimhouřil oči a přesně zamířil, než znovu kopl. Trefil přesně. Zdravé banditovo oko se zavřelo, muž klesl se sténáním na kolena a zkřížil ruce v rozkroku. Robin se zadýchaně otočil k útěku. Podíval se uštvaně směrem k mladšímu loupežníkovi, ale ten se smíchem mávl rukou a hodil za ním jedno z jeho jablek.

Robin ho v běhu obratně zachytil. „To je od tebe moudré,“ zakřičel přes rameno. „Protože já jsem obávaný Robin Odnikud!“

Mnohem opatrněji teď pokračoval k severu, až narazil na Watling Street, která spojovala Canterbury a Londýn a kterou údajně založili už Římané. Otočil se k východu a jeden laskavý sedlák ho vzal s sebou na své káře tažené volem až k rozcestí do Waringhamu. Cesta k vesnici vedla lesem a ve stínu stromů vstoupil Robin na půdu, která ještě nedávno patřila jeho otci.

Když vyšel z lesa, svítilo mu nízko stojící červené slunce přímo do tváře. Pomalu kráčel po strmé pěšině mezi pastvinami a díval se na osadu v údolí. Jak krásná vesnice je Waringham, pomyslel si plný nečekané hrdosti. Tak jiná než Curn. V jejím středu stál skromný, ale řádně postavený dřevěný kostel, který od jeho poslední návštěvy nevyhořel, jak uznale zjistil. Kolem kostela se rozprostírala náves obklopená stromy, uprostřed se starým pranýřem, naštěstí neobsazeným, a kolem ní se tyčily slámou pokryté domy rolníků se stodolami a stájemi a zeleninovými zahradami, větší domy v rozlehlých zahradách a malé domky v drobných zahrádkách, podle blahobytu rolnických rodin. Děti si hrály pod ovocnými stromy, ženy věšely prádlo. Na kraji vesnice, trochu stranou, viděl ještě dvě další budovy, kovárnu a mlýn. Obě stály přímo u řeky Tain, která tiše a zvolna protékala úzkým korytem. Kolem vesnice se zvedaly měkce zvlněné pahorky, na nichž se rozprostírala pole, brázdami rozdělená do úzkých pruhů. Většina sedláků obdělávala tři, někteří i víc, jiní jenom jeden pás. Teď po sklizni vyhnali ovčáci na strniště stáda, ne proto, že by nabízela dobré krmení, nýbrž kvůli hnojení polí. Trochu dál napravo, na nejvyšším pahorku, stál hrad Waringham.

Robin nechal vesnici po levé ruce a stoupal nahoru k hradu. Prohlížel si ho pozorně, jako by ho viděl poprvé v životě. Byl to starý hrad z válečnických časů, obklopený hlubokým příkopem a černou, mechem porostlou kamennou zdí. Vyšší a širší, než byla zeď kláštera, ale především výhrůžnější. Působil odmítavě a neúprosně s vysokou předprsní a širokou věží nad bránou, z jejíchž průzorů bylo možné lít dolů na útočníky vařící olej, smůlu nebo koňskou moč. Takhle hrad nikdy dřív nevnímal. Nikdy neměl pocit, že je v něm zavřený, spíš ho bral jako ochranu. Za touhle zdí bylo možné klidně spát. Během občanské války mezi králem Štěpánem a jeho sokyní Matyldou kdysi dávno před stovkami let, kdy byl hrad Waringham ještě nový, se ukázal jako nedobytný. Waringhamové stáli tehdy naštěstí po boku krále Štěpána, který tuhle téměř zapomenutou válku vyhrál. Matyldiny oddíly si rozbily tvrdé hlavy o zdi hradu Waringham…

Tenhle příběh, který mu vyprávěla matka, byl zapsaný v jejich rodinné bibli. V rodinné bibli, která teď bude patřit někomu jinému. Tohle pomyšlení ho rozrušilo. Ztráta titulu, země, privilegií, to si uměl vysvětlit. Ale bible? Měl ji před očima. Byla to tlustá, v kůži vázaná kniha plná žlutých pergamenových stránek, popsaných pečlivým drobným rukopisem, dva sloupce na každé straně. Tu a tam byla na začátku odstavce velká iniciála, ozdobená malým obrázkem. Byla to drahocenná kniha. Robin na ni často myslel při hodinách psaní. Když zjistil, jak obtížné je tohle umění, jak namáhá záda, jevila se mu rodinná bible v novém světle. Umínil si, že si ji po návratu domů v klidu prostuduje, a bude se těšit z jejích dokonalých, přesných písmen. To se ale zřejmě nikdy nestane, přestože historie zaznamenaná na posledních volných stránkách tlusté knihy patřila jeho rodině. Narození, svatba a smrt, byla tu zapsaná každá památná událost.

Teď bude následovat velké odsazení a cizí ruka začne vpisovat cizí jména. Bylo to skoro nepochopitelné, ale Robin tušil, že kvůli tomu se kniha nerozpadne v prach a zdi hradu se nezřítí. Vypadaly, že budou stát navěky. Na cimbuří se nic nepohnulo.

Když došel blíž, zjistil, že padací most je spuštěný a železem pobitá brána nestřežená. Na okamžik pocítil rozhořčení nad takovou nedbalostí, ale pak se vzpamatoval. Už se mě to netýká, pomyslel si zmateně. Už mi nepatří. Tohle vědomí jako by se proměnilo v další neviditelnou zeď na jeho straně příkopu. Stál jako přikovaný, špičky nohou na krok od padacího mostu, a hleděl širokou bránou na mohutnou hradní věž, v níž přišel na svět. Byla to ošklivá šedočerná krychle, která se mu nikdy moc nelíbila, třípatrová obluda s příliš velkými rohovými vížkami a malými okny, vedle níž okolní hospodářské budovy a kaple působily jako dětské hračky. Z velkého čtvercového nádvoří hradu se po dlouhé době sucha stala prašná poušť. Slepice hledaly mezi řídkými trsy trávy potravu, před dveřmi malé kamenné kaple se rvali dva lovečtí psi. Nikde ale nebylo vidět lidi. Robinův pohled putoval zpět k obytné věži a nahoru k jednomu z oken v horním poschodí. Bylo druhé zleva a za ním místnost, kterou obýval s malým bratrem Raymondem, když konečně unikli ze spárů chůvy. Raymond byl jen o rok mladší než on a ochotně se s ním dělil nejen o světnici, nýbrž i o širokou postel. Byli téměř nerozluční. Drahocenná společná svoboda po tísnivé péči v dětské světnici jim ale dlouho nevydržela. Roberta i přes hlasité protesty odvezli do kláštera. Jeho jedinou útěchou bylo, že ho za rok měl následovat i Raymond. K tomu ale nedošlo. Raymondův příchod se zpozdil a pak přišla černá smrt, která mu kromě Raymonda vzala i staršího bratra Guillauma, matku a sestřičku Isabelu.

Vstupní brána hradní věže se náhle otevřela a vyšel z ní vysoký muž v lehké zbroji. Ruce měl položené na pásku s mečem. Pomalými, nejistými kroky vrávoral dolů po dřevěných schodech, kolem pekárny a kovárny přes nádvoří ke koňské stáji, která stála vlevo od brány ve stínu hradeb. Když zvedl hlavu, uviděl Robina. Zamhouřil oči a vykřikl: „Co tam stojíš a čumíš, usmrkanče? Co tu pohledáváš? Hej, pojď sem, chlapečku…!“

Robin se otočil a utíkal pryč. Bez ohledu na to, kdo byli lidé, kteří teď obývali hrad Waringham, netoužil se s nimi seznámit tak brzy. Zahnul doleva a běžel kolem zdi, jak to míval ve zvyku v dětství.

Hřebčín stál trochu stranou, přibližně stejně daleko od vesnice i od hradu, na vnějším okraji pastviště, kde už skoro začínal les. Robinův otec byl skvělý jezdec a miloval koně stejně jako Robin. Už v mládí, než se stal hrabětem z Waringhamu, začal se skromným chovem a vybudoval stáje. Během následujících let si jeho chov získal dobré jméno a prodej plnokrevníků byl pro malé baronství vítaným zdrojem příjmů.

Robin spěchal ke stájím, jako by to byl bezpečný přístav, a do jisté míry to tak bylo. Znal je stejně důvěrně jako hrad. Ale na rozdíl od hradu snad teď nebyly zakázaným teritoriem. V každém případě v to doufal.

Seběhl kus dolů z kopce, otočil se vpravo a vydal se přes další pahorek, jemuž lidé říkali Mnichova hlava, protože jeho kulatý vrchol byl z holého vápence, na němž nic nerostlo. Za Mnichovou hlavou došel k prvnímu plotu. Otevřel branku, bez váhání vešel a stál na malé oplocené pastvině, kde se na jaře a v létě pásly klisny s hříbaty. Vlevo stálo obydlí stájmistra, prostý, ale solidní dům, pokrytý novým šindelem. Robin se rozhlédl. Na tuhle denní dobu tu panovalo podivné ticho. Byl přece čas večerního krmení a měl tady vládnout čilý ruch. Ale nikoho neviděl. Ovládlo ho hrozné podezření. Chov skončil. Nový lord Waringham neměl o koně zájem a všechny prodal.

Pak zaslechl zaržání a s úlevným povzdechem se vydal k dlouhé řadě stájí. Klisny byly ustájené ve dvou protilehlých nízkých budovách, mezi nimiž vedla široká ulička. Za nimi následoval další travnatý dvůr a teprve potom přišli na řadu hřebci. Muselo to tak být. Kdyby měli stáje moc blízko u sebe, nikdy by nenastal klid.

Stěny dřevěných stájí za léta slunečního svitu a dešťů zešedly. Robin se podíval do prvních dveří stáje po pravé straně. Jenom spodní polovina dvoudílných dveří byla pevně zavřená, zástrčka bezpečně zatlučená do země. Uvnitř bylo šero, takže chvíli trvalo, než objevil drobnou klisnu. Téměř splývala se stínem, protože měla černou srst. Když si všimla Robina, přišla blíž a pod jejími kopyty zašustila silná vrstva slámy. Zvědavě natáhla hlavu a hleděla na něj s očekáváním.

Pohladil jí nozdry a lítostivě potřásl hlavou. „Je mi líto. Nemám nic, co bych ti mohl nabídnout.“

Přesto zůstala a nechala se od něj milostivě hladit. Měla ušlechtilou hlavu, pevné a svalnaté plece. Robin si ji obdivně prohlížel. „Máš pěknou postavu. Vsadím se, že všichni tví synové jsou silní váleční hřebci.“

Zafrkala a přikývla. Robin se tiše zasmál. Někdy jako by mu koně opravdu rozuměli. Vzpomněl si na svatého Františka z Assisi. Neříkalo se o něm, že umí mluvit se zvířaty? Pak provinile pomyslel na svůj seznam hříchů a s povzdechem došel k závěru, že se svatým Františkem toho nemá moc společného. Kromě té věci se zvířaty, samozřejmě, zašeptal troufalý hlas v jeho hlavě.

Za chvíli stáje ožily. Z dálky zaslechl Robin přinejmenším dva mužské hlasy, které něco vzrušeně volaly. Zpočátku jim nerozuměl a o něco později se přidal další zvuk, totiž divoké bušení kopyt splašeného koně – divoké, nepravidelné a krkolomné.

Klisna ucítila něco neblahého a přitiskla se ke stěně boxu. Robin se zadíval směrem, odkud se ozýval dusot kopyt. Už také rozuměl rozčilenému volání mužů. Příliš ho nepřekvapilo.

„Zastav se, ty nevděčnej zmetku!“

„Zlámeš si kosti, ty ničemo!“

Robin nespokojeně zavrtěl hlavou. Tímhle hulákáním uprchlíka jenom pohánějí dál. Jestli doběhne k plotu a v panice se ho pokusí přeskočit, opravdu si zláme kosti. Dusot kopyt se blížil. Zněl tupě, jako bez podkov. Pak zahlédl koně. Byl to tmavý roček, skoro ještě hříbě. Uši měl přitažené k hlavě, z očí bylo vidět jenom bělmo. Měl na krku ohlávku, z níž vlálo krátké lano. Na vzdáleném konci řady boxů udělal několik vzdorovitých skoků, otočil se k uličce a vběhl do ní. Robin se pomalu odpoutal od dveří stáje a postavil se mu do cesty.

Pronásledovatelé doběhli na začátek uličky, a když uviděli Robina, prudce se zastavili. Robin jim věnoval jen jediný pohled. Byli to tři muži. Nejstarší byl tlustý a měl mohutný plnovous. Robin se s nimi nezdržoval a znovu se zadíval na hřebečka, který už byl na půl cesty k němu. Nezpomalil tempo, naopak, jako by ještě přidal.

„Jdi mu z cesty, kluku!“ vykřikl vousáč. „Nebuď blázen, on tě srazí!“

Ne, pomyslel si Robin klidně. To neuděláš. Ty se zastavíš. Tady u mě. Když budu chtít. Natáhl levou ruku.

„Chlapče, proboha, zmiz odtud!“ Hlas toho muže zněl rozčileně.

Robin ho neposlouchal. Soustředil se jenom na koně, který už byl od něj jen třicet loktů a ještě stále nezpomalil. Všechny své myšlenky soustředil na něj. Je to dobré. Nemusíš se bát. Něco tě polekalo, ale už je zase všechno v pořádku. Zastav se. Zastav se.

„Ty kluku!“ naříkal hlas zoufale. „Uskoč stranou!“

Na to už bylo pozdě. Kůň byl u něj. Robin proti němu natáhl ruku a nemrkal. Hřebec se smykem zastavil, ale to nestačilo. Síla rychlosti katapultovala jeho tělo dopředu, on se vzpřímil a otočil bijící přední kopyta doprava, pryč od Robinovy hlavy, jako by ho někdo tahal za otěže. Pak se konečně postavil na všechny čtyři, chvěl se na celém těle a vyčerpaně svěsil hlavu.

Robin rychle uchopil volný konec lana do pravé ruky a levou hladil zpocený, svalnatý krk zvířete. Srdce mu bušilo až v krku.

„To bylo opravdu jen o vlásek,“ zašeptal trochu udýchaně. Až do téhle chvíle necítil strach, teprve teď se mu málem podlomila kolena. „Opravdu zatraceně o vlásek.“ Dál hladil chvějící se krk. „Jenom klid. Neměj strach. Všechno je v pořádku. Přece jsem ti to slíbil.“

Muži se k nim přiblížili a zírali na něj s otevřenými ústy. Označení muži nebylo úplně přesné, jak Robin zjistil, protože ti dva bez vousů byli sotva starší než on sám. Prohlíželi si ho, jako by nedokázali pochopit, že před nimi stojí živý a zdravý.

Vousáč si přejel mohutnou prackou po čele. „U božího zubu, kdyby mi někdo vyprávěl to, co jsem právě viděl, nazval bych ho zatraceným lhářem!“

Robin se rozpačitě usmál.

Jeden z obou mladých stájníků se užasle poškrábal na nose. „Jak jsi to dokázal, co? Vypadalo to jako kouzlo.“ Zadíval se na Robina podezíravě.

Ten horlivě zavrtěl hlavou, přestože tohle vysvětlení bylo stejně dobré jako každé jiné. „To nemá nic společného s kouzlením.“

„Tak s čím?“

Odpověď si naštěstí mohl odpustit, protože vousáč se zeptal: „Kdo jsi, chlapče? Neviděl jsem tě tady už?“

„Je to možné. Jmenuju se Robin. Ty jsi stájmistr?“

Muž se dunivě zasmál. „Chraň Bůh! Já jsem kovář Matouš. Tenhle vzdorovitej zmetek měl dneska dostat první pár bot a vůbec se mu to nelíbilo. A tihle dva hrdinové ho prostě nechali běžet.“

Mladíci se rozpačitě zadívali na špičky svých holínek.

Matouš zamrkal na Robina. „Stájmistr se jmenuje Konrád. Je nahoře na hradě a prohlíží koně nového lorda. Pověz, chlapče, ty nejsi odtud, viď?“

Robin neodpověděl. „Nemohl bych tady dostat práci?“

Matouš se znovu dunivě zasmál a hřebec sebou polekaně trhl. „Ví Bůh, že by mě to neudivilo, ty kluku. Nevím sice, jak jsi toho čertovského koně zastavil, ale myslím, že by Konrád byl blázen, kdyby tě nechal jít. Musíš si promluvit s ním, když tady chceš pracovat… A co ti mám povídat – támhle zrovna jde!“

Oba pacholci neklidně přešlápli z nohy na nohu a Robin se otočil.

Při pohledu na stájmistra mu pokleslo srdce. Konrád byl poměrně malý šlachovitý muž kolem třicítky s černými vlasy a světlou pletí, neklamným znamením keltských předků. Čelo měl vysoké a hladké, ale pod úzkým obočím a černýma očima tvář zjizvenou jako po neštovicích. Nos spíše drobný a rty tenké. Nevypadal jako člověk, který se často usmívá. Teď se přímo mračil. Oděv měl prostý, ale čistý, nohavice a halenu z lehké, hnědé vlněné látky, lepší než sukno, které mívali na sobě rolníci. Jeho naleštěné holínky nevydaly žádný zvuk, když k nim přistoupil. Kývl na kováře. „Matouši.“ Hlas měl drsný a tichý.

Matouš opětoval kývnutí. „Pozdrav Bůh, mistře Konráde.“

Konrád se zadíval na oba stájníky. „Už jste hotovi s krmením?“

Oba nešťastníci sklopili hlavy a něco nesrozumitelného mumlali.

Konrádovo čelo se bezděčně svraštilo. „Takže?“

Vypadalo to, že jediný kovář neztratil samou úctou hlavu. „Měli jsme tu malou nehodu, Konráde.“ Ukázal s komickým gestem na mladého koně.

Konrád se podíval na zpocené zvíře, jeho pohled na chvíli utkvěl na Robinovi a chlapec si přál, aby někde nablízku byla díra, do které by se mohl schovat.

Konrád nepotřeboval další vysvětlení. „Ohromné. Jene, Cedriku, na vašem místě bych začal s krmením. Promluvíme si později.“ Ten slib zněl neblaze. Jeden z obou mladíků vzal Robinovi provaz z ruky a loudali se i s uprchlíkem pryč.

Kovář se za nimi díval s úsměvem. Pak ukázal na Robina. „Tenhle kluk udělal to nejbláznivější, co jsem v životě viděl. Postavil se tomu koni prostě do cesty a zastavil ho. Bylo to neuvěřitelný.“

Konrád se podíval na Robina bez většího zájmu. Chlapec opětoval jeho pohled, přestože mu kovářova slova vehnala do tváře červeň. Neměl v úmyslu se vychloubat. Odkašlal si a sbíral odvahu. „Moje jméno je…“

„Já vím, kdo jsi,“ přerušil ho Konrád stroze.

Robin namáhavě polkl. „Hledám práci.“ Znělo to bezbarvě, a to ho zlobilo.

Stájmistr zavrtěl hlavou. „Do příštího jara nikoho nepotřebuju,“ prohlásil rozhodně.

Robina zavalilo trpké zklamání. Až do téhle chvíle si neuvědomil, jak moc spoléhal na to, že se tady usadí. Že tohle je místo, kam se chce vrátit, a představa, že zde bude smět zůstat, mírnila šok nad ztrátou identity. Až teď se skutečně řítil do bezedné propasti, která se před ním vlastně měla rozevřít už před dvěma dny. Beznadějně se díval z Konráda na Matouše a zase zpátky. „Ale já… nevím, kam jinam bych měl jít.“

Cítil, že zahanbující doznání muže před ním vůbec nedojalo.

Matouš si zamyšleně pohladil plnovous. „Když ti teď něco povím, Konráde, můj chlapče, budeš mě poslouchat?“ zeptal se po chvíli.

Při tom trochu neuctivém oslovení se zjizvená tvář ještě víc zachmuřila, ale Konrád bez váhání přikývl. Kovářovo slovo mělo váhu u každého. „Jen mluv.“

„Tak pojď se mnou támhle k plotu.“

Oba muži se vzdálili přibližně o dvacet kroků. Robin se za nimi díval s mírnou nadějí, ale i s nevolí.

Rozhovor byl stále prudší. Kovářův hlas zůstal vemlouvavým tichým mumláním, Robin z něj nerozuměl ani slovu. Ale Konrádův hlas se zvedl do tichého dunění a vítr k němu zavál několik útržků slov jako „knihomol“ a „rozmazlený panský synáček“. Smutně se otočil a loudal se podél stájí, tu a tam se podíval dveřmi a obdivoval klisny. Na druhém konci uličky se vynořili Jan a Cedrik s dalšími dvěma pacholky, obtěžkaní balíky sena a vědry. Dveře stájí skřípěly, kopyta dupala. Večerní rituál měl dnes zpoždění. Denního světla rychle ubývalo, slunce už zašlo. Museli si pospíšit, aby byli hotoví před setměním. Robin se za nimi závistivě díval.

„Tak mi řekni, proč bych tě měl přijmout, Robine,“ zaslechl náhle za sebou tichý hlas.

S trhnutím se otočil. Stál před ním Konrád s rukama opřenýma o štíhlé boky a hlavou mírně nakloněnou ke straně. Kováře už nebylo vidět.

Robin si odkašlal a pomyslel si: Zatraceně, nekašlej pořád, hlupáku. „Já… miluju koně.“

„To nestačí.“

„A někdy, myslím, někdy jim taky rozumím.“

„Pche.“

„Já…,“ Robin sevřel ruce v pěsti, aniž si to uvědomil. „Vím, že bych tady mohl být užitečný. Umím vykydat stáj a opatřit koně stejně dobře jako každý ze zdejších chlapců. Nikdo se mě nezeptal, jestli chci být knihomolem, víš? A jestli jsem rozmazlený panský synáček nebo nejsem, to vůbec nemůžeš vědět. Teď už ovšem nejsem ničí syn a potřebuju práci. A… nebudu o ni žebrat.“ Tedy v případě, že tomu dokážu zabránit, pomyslel si nervózně.

Konrád na něj upřeně hleděl. V jeho bledé tváři se nepohnul ani sval, jen v očích jako by mu v jednom okamžiku pobaveně zajiskřilo. Ale Robin si nebyl jistý. Bylo to hrozně krátké. A možná se spletl.

„Myslím, že co potřebuješ nejdřív, je pár holínek. A oblečení. Nedovolím, aby tu moji lidé pobíhali v hadrech.“

Robin se s úlevou usmál, ale hned ho potrápila další starost. „Holínky, no, ehm… Nemám ani vindru.“

„Nic jiného jsem nečekal. Strhnu ti to ze mzdy.“

„Dobře.“

„Nechceš vědět, kolik si vyděláš?“

„Ano. Kolik?“

„Dvanáct pencí za týden. Z toho se strhává na jídlo a šaty.“

„Och.“

Konrád pokrčil rameny. „Mzdy jsou špatné a pevně stanovené. Král Eduard to tak chce. Aby příliš nezatěžoval svá ubohá hrabata.“

Jeho sarkasmus vzbuzoval v Robinovi nevoli, ale znovu si odkašlal. „V tom případě ale nevěřím, že si budu moct dovolit pár holínek.“

Konrád přikývl. „Ale ano. Sedlář Frederik ti je udělá. Dobré a především cenově výhodné. Ostatní věci dostaneš od mé ženy. Budeš s nimi zacházet pečlivě, protože i ona je šila s péčí, rozumíš?“

„Ano.“

„Jak umíš jezdit?“

„To nevím. Nevím, čemu říkáš dobře nebo špatně. A poslední dobou jsem neměl moc příležitostí…“

„Však uvidíme…,“ přerušil ho stájmistr netrpělivě. „Budeš spát s ostatními chlapci ve světnici nad sedlovnou. Myslím, že se tam pro tebe najde místo. Možná ne takové, na jaké jsi zvyklý.“

Robin ignoroval jeho posměch. Ať světnice nad sedlovnou vypadala jakkoliv, nemohla být skromnější než dormitorium ve svatém Tomáši. „Ano.“

„Tak dobrá. To by prozatím bylo všechno. Jdi do vesnice a vpravo za kostelem najdeš Frederika. Vyřiď mu, že musíš mít holínky nejpozději pozítří. Netoulej se po vesnici a vrať se k mému domu.“

Robin mlčky odcházel.

„A Robine…“

Ještě jednou se otočil. „Ano?“

„Vyžaduju řádnou, svědomitou práci, ale žádné bláznivé hrdinské činy. Nechci, abys ještě někdy udělal to, co dnes. Příště bys nemusel mít takové štěstí.“

Nemělo to nic společného se štěstím, pomyslel si Robin hněvivě, ale jen přikývl.

Konrád ho kriticky pozoroval. „Nezapomeň, co jsem ti řekl, chlapče. Varuju tě.“

Robin zavrtěl hlavou. „Nezapomenu na to.“

Sedlářství a obuvnictví neměly v Robinových představách moc společného, protože sedla byla ze dřeva a holínky z kůže. Ale zjistil, že Frederik vyrábí kromě sedel také kožené uzdy pro hřebčín a koně na hradě, i těch pár ve vesnici, a proto měl materiál a potřebné nářadí. Holínky se naučil šít, protože vítal každý vedlejší příjem. Měl jediné pole, příliš malé, než aby uživilo rodinu. Byl to přátelský starý muž, který Robina také poznal na první pohled, stejně jako Konrád.

Hleděl na něj s nostalgickým steskem. „Jako byste vaší milé matce z oka vypadl, sire Robine.“

Robin se začervenal. „Tak… mi nesmíš říkat, Frederiku. To už nejsem.“

Starý muž těžce vzdychl. „Ano, jsou to zlé časy. Zlé časy, můj chlapče. Válka, kterou nikdo nevyhraje, která ze země vysává poslední kapku krve a v níž dobrý muž přijde o svůj majetek a statky. Je to hrozné. Měl byste vědět, že tady všichni stáli za vaším otcem, sire Robine.“

Robin zoufale obrátil oči v sloup. „Můžeš mi udělat pár holínek? Konrád říká, pokud možno do pozítří.“

„Ale samozřejmě, můj chlapče. Pro vás třeba do zítřka.“

„Proboha, člověče! Nemůžeš se klanět před stájníkem. Všechno se změnilo, chápeš? Jenom mi to ztěžuješ. Musíš prostě zapomenout, kým jsem byl.“

„Jak bych mohl? Když vás… tě vidím, vidím před sebou tvoji matku.“

„Ano, ale ona je mrtvá.“

Starý muž se na něj zamyšleně zadíval. Potom mu změřil nohu a výsledek si několikrát mumlavě zopakoval, aby ho nezapomněl. „Zítra večer, sire Robine.“

Robin co nejrychleji odcházel.

Na zpáteční cestě potkal několik lidí z vesnice, pár mladých dívek na cestě ke studni a několik sedláků, ale nikdo ho nepoznal. I pro něj byli ti lidé cizí, jako by sem přišli teprve v posledních letech. A bylo to možné. Od moru se obyvatelstvo v zemi hodně přesouvalo. Rodiny opouštěly rodné vesnice a vydávaly se hledat lepší půdu s příznivějšími podmínkami pachtu. Bylo teď víc země než lidí, kteří ji obdělávali. Na chvíli drželi rolníci v rukou trumfy. Než král vydal nové zákony, které každého rolníka, svobodného i nesvobodného, připoutaly k jeho pánovi. Robin chápal, proč to udělal, když viděl všechny ty cizí tváře ve Waringhamu. Ale byl za ně rád. Čím méně potká lidi, jako je Frederik, tím to pro něj bude snazší. Samozřejmě zahlédl i povědomé tváře a několik lidí se zastavilo a zmateně opětovalo jeho pozdrav. Určitě časem zjistí, jestli si vzpomněli, a přijmou ho jako člověka, jímž je dnes. To teď ale nebyla jeho největší starost.

Vrátil se přes Mnichovu hlavu ke stájím. Mezitím se úplně setmělo. Malá pastvina a stáje klisen byly temné, ale ve stájmistrově domě viděl světlo, zářilo pohostinně z oken po obou stranách dveří. Robin k nim zamířil a váhavě zaklepal.

„Jen dál!“ přehlušil energický ženský hlas pláč dítěte.

Robin vešel. Za dveřmi se zastavil a pokradmu se rozhlédl. Nacházel se v kuchyni, hlavní místnosti domu. Trámy nízkého stropu byly skoro černé od sazí z ohniště. Zadní stěna místnosti tonula ve tmě, ale Robin vytušil vpravo dveře, které vedly zřejmě do ložnice, vlevo úzké schody do podkroví. Prkenná podlaha byla vystlaná slámou. Velký stůl po pravici, u něhož seděl Konrád a jedl, byl čistě vydrhnutý. U levé stěny bylo ohniště s hlubokým odtahem kouře. Stála tam mladá žena skloněná nad hrncem, z něhož se kouřilo, a všude kolem ní viděl děti. Spočítal je. Jenom čtyři, zjistil užasle, protože na první pohled jich odhadl spíš půl tuctu. Tři si hrály na zemi s několika dřevěnými hračkami. Nejstarší, asi šestileté děvče s rusými vlasy, stálo vedle matky a na její pokyn nalévalo hustý sirup z hliněného džbánu do hrnce. V kuchyni bylo teplo a nádherně tu voněly třešně a cukr.

Když se žena otočila, Robin bez velkého překvapení uviděl, že je těhotná. „Co tu stojíš, Robine. Pojď dál.“

Díval se do jemně řezané tváře se zvláštníma šedozelenýma očima. Na hlavě měla bílý šátek, který jí pokrýval i krk, ale začátek vlasů na čele byl stejně rusý jako kadeře malé holčičky. Těhotenství ještě příliš nepokročilo, ale její zaoblené břicho se už přesto zřetelně rýsovalo pod červenohnědými vlněnými šaty. Dívala se na něj stejně zpříma a otevřeně jako on na ni.

Zavřel za sebou dveře a vešel do světnice.

Konrád ukázal na volné místo na lavici vedle sebe. „Sedni si. Marie…“

„Ano, už jdu.“

Z poličky na zdi vzala misku, naplnila ji z druhého hrnce a přinesla ke stolu. „Tak pojď, chlapče, musíš mít pořádný hlad. Ostatní už jsou po večeři. Tohle je poslední příležitost.“

Robin chvatně sklouzl na lavici. Opravdu měl hrozný hlad. „Děkuju,“ zamumlal a pustil se do jídla. Byl to prostý pokrm ze skopového masa a pšeničné kaše, ale chutně okořeněný. A tmavý chléb, který mu podala, byl čerstvý. Jedl a nezvedal oči od talíře. Přítomnost stájmistra ho zneklidňovala, a kdyby nebyl tak vyhladovělý, nejspíš by do sebe nic nedostal. Teď ale polykal lžíci za lžící a pokradmu přitom pozoroval Konrádovu rodinu. Děti, tři chlapci a větší dívka, vypadaly čistě a spořádaně, jako ostatně celý dům. Malí si hráli bez zábran a dost hlasitě, otec na ně zjevně neměl tak zastrašující vliv jako na své stájníky, staré či nové. Prostřední, asi tříletý chlapec, se mu vyšplhal na klín a s důvěrou se k otci přitiskl.

Konrád ho nepřítomně objal paží a čekal, až Robin dojí. Potom se zeptal: „Nemáš nějaké příbuzné, kteří by se tě ujali?“

Robin pečlivě vytřel misku i lžíci posledním kouskem chleba. „Ne. Můj otec neměl bratry, jenom nějaké bratrance. Všichni jsou ve válce. Chudí rytíři bez země. Moje matka nebyla odtud. Pocházela z Yorkshiru. O její rodině nic nevím.

„Je pravda, žes byl v klášteře?“

„Ano.“

„A oni si tě tam nechtěli nechat, když…,“ nechal větu nedokončenou.

Robin polykal zbytek chleba a přemýšlel nad odpovědí. Nakonec se rozhodl říct pravdu. „Nechtěl jsem tam zůstat.“

„A oni tě jen tak nechali jít?“

Robin se podíval na ruce a příliš pozdě si uvědomil, že neklidně šoupá bosýma nohama ve slámě na zemi.

„Tys utekl,“ usoudil Konrád s mírným údivem.

Robin přikývl a pak zděšeně vzhlédl. „Nepošleš mě zpátky, že ne? Prosím, řekni, že mě nepošleš zpátky!“

Konrád krátce zavrtěl hlavou. „Ne. O tom já nerozhoduju. Možná to udělá nový lord, ale já ne.“

Marie se k nim přišla posadit. „Proč by měl nový hrabě něco takového dělat? Nebo myslíš, že léno přejde na některý z okolních klášterů?“

Konrád pokrčil rameny. „Jak to mám vědět?“

Marie zkřížila ruce na zaobleném břiše a povzbudivě kývla na Robina. „Nedělej si starosti, chlapče. Všechno se urovná.“

Konrád nevypadal tak přesvědčeně. „Proč jsi přišel právě sem?“

„Tady jsem doma. Kam jinam jsem měl jít?“

„Kdys tu byl naposledy?“

„Na pohřbu matky a sourozenců. V zimě před čtyřmi lety.“

„To je dlouhá doba pro kluka tvého věku.“

Robin mlčky přikývl.

„Opravdu si myslíš, že by tvůj otec chtěl, aby sis vydělával jako pacholek od koní? Víš vůbec, co děláš?“

Robin hned neodpověděl. Dobře si pamatoval, co mu otec řekl tenkrát v den pohřbu. Teď jsi nejstarší, Robine. Už není důvod, aby ses stal mnichem. Země a titul jednou přejdou do tvých rukou. Odvedu tě z toho kláštera, jakmile se vrátím, to ti slibuju. Musíš se naučit, co znamená být králův rytíř. To je to pravé, Robine. Udatnost, čest, velkomyslnost, loajalita. Tyhle vlastnosti udělaly z Anglie velkou zemi a tvým cílem by mělo být, abys jich dosáhl. Až se teď vrátíš do školy a budeš se učit číst a psát a všechny ty učené věci, nikdy nezapomínej, na čem doopravdy záleží…

To řekl. A teď trčela jeho hlava na konci dlouhé tyče někde nad hradbami francouzského hradu jako výstraha pro všechny, kdo ji spatří. Muž, který zradil svého krále.

„Věci se změnily a můj otec je mrtvý. Kdyby nepromarnil svůj titul, přál by si, abych se stal jeho nástupcem.“

Konrád naklonil hlavu na stranu. „Nezdá se ti, že o něm soudíš trochu tvrdě? Copak ty víš, co se stalo tam ve Francii?“

Robin sklopil hlavu. Věděl jenom to, že jeho otec byl zrádce. Zrádce, sebevrah, zbabělec. Zcela jistě nebyl mužem, za jakého ho Robin celý život považoval.

„Ne. Nevím, co se stalo ve Francii. A taky nevím, jaký význam by to pro mě mělo mít. Teď je teď.“

„To nepochybně.“ Konrád ho chvíli pozoroval, zdálo se, že chce ještě něco říct, ale rozmyslel si to.

Marie vstala a zvedla jeho prázdný talíř. „Tam u ohně leží pár věcí pro tebe.“

Robin si došel pro svůj nový oděv. Dvoje kalhoty – beztvaré nohavice, na bocích nařasené kolem látkového pásku, který je držel – a halena, všechno ze stejně šedého sepraného sukna. Selský oděv, pomyslel si trochu zděšeně. Ještě že ho v tom nemůže uvidět matka. Vždycky kladla velký důraz na elegantní oblečení. Říkávala, že podle šatů se pozná stav. Ale i kdyby to tak bylo… Cítil v prstech pevnou, drsnou tkaninu a těšilo ho to. Oswinova nedělní garderoba nesla stopy jeho dobrodružné cesty, byla obnošená a otrhaná. Příliš tenká pro nadcházející podzim. Minulou noc mu byla pěkná zima. Možná teď bude nosit rolnické šaty, ale nejsou to hadry.

Konrád si přesunul synka na druhé koleno a vážně se na Robina zadíval. „Sedlovna je přímo vedle stodoly ve dvoře za klisnami. Víš kde?“

Robin si matně pamatoval. „Myslím, že ano.“

„Tak dobrá. Jdi spát. Náš den začíná velmi brzy. Zítra večer si budeš přát, abys zůstal v klášteře.“

Robin se usmál. Tomu nevěřil. „Dobrou noc. Děkuju za jídlo a tyhle věci, Marie.“

Překvapeně nakrčila čelo. Zjevně nebyla zvyklá, aby jí někdo děkoval za její snahu. Trochu rozpačitě se usmála. „Dobrou noc, Robine.“

Po pobytu v osvětleném domě mu noc připadala černá a neproniknutelná. Za dveřmi se na chvíli zastavil, než si oči zvykly na tmu. Když rozeznal tvary kolem, vykročil ke stodole. Přemýšlel o Konrádovi a jeho rodině, a ptal se, jaké asi je vést takový život ve slámou pokrytém domku plném dětí. Marie byla hezká mladá žena. Byla laskavá a neměla ze svého muže strach. Ani jeho děti se ho nebály. To dodávalo Robinovi naději. Možná není stájmistr tak hrozivý, jak mu na první pohled připadal.

Sedlovnu našel snadno. Dveře do malé místnosti plné sedel a otěží byly otevřené. Uvnitř to vonělo slámou, vlhkou kůží a koňmi. V rohu světnice viděl strmý dřevěný žebřík. Vtiskl si své nové věci do podpaží a vyšplhal nahoru.

Místnost nahoře byla stejně malá jako sedlovna a kromě Robina v ní přebývalo osm dalších stájníků. Každý tu měl slamník s přikrývkou a u hlavy malou dřevěnou bedničku na osobní věci. V šikmých stěnách nebylo okno a v krovu objevil Robin dvě opuštěná vlaštovčí hnízda. Dřevěná podlaha byla čistě umetená.

U čelní stěny malé světnice, proti otvoru pro žebřík, stál stůl s olejovou lampou, kolem něhož seděli na balících slámy ostatní stájníci a hráli kostky. Když Robin vstoupil, všichni vzhlédli a zavládlo ticho.

„To je ten chlapík, o kterým jsme mluvili,“ pronesl nakonec jeden z těch dvou, kteří při jeho příchodu společně s kovářem honili splašeného hřebečka. Cedrik, vzpomněl si Robin.

Cítil, jak mu buší srdce, snažil se o nezávazný úsměv a zdvořile pozdravil.

Pokývli, něco zamumlali a bez ustání na něj zírali.

Ukázal na slamníky. „Který je můj?“

Jeden se zvedl, byl to mladík asi v Robinově věku s širokými rameny, světlehnědými vlasy a ošklivou začervenalou jizvou na čele. „Přímo u okna. Tady, kde prší dovnitř a kde nejvíc táhne, Vaše Lordstvo.“

Robinova odvaha poklesla. Věděli, kdo je. Kdo byl. Jak si mohl myslet, že to nevyjde najevo? Pokoušel se nedat na sobě znát žádné pohnutí a vykročil k přidělenému lůžku. „Děkuju.“

„Och, není zač, Vaše Lordstvo,“ pitvořil se chlapec.

Robin položil své nové šaty na přikrývku a sedl si na slamník. „Jmenuju se Robin.“

„A já jsem Izák, mylorde. Váš ponížený služebník.“ Hluboce se uklonil a ostatní se rozesmáli.

Robin nic neříkal.

„Jak jsem slyšel, váš otec uprostřed bitvy změnil strany a sklonil se před francouzským králem.“

„To tedy víš víc než já,“ procedil Robin mezi sevřenými zuby.

Izák si založil ruce na hrudi a pohrdavě se na něj zadíval. „Proč by se asi oběsil, kdyby to nebyla pravda?“

„Izáku…,“ ozval se jiný z chlapců nejistě.

Robin vstal a zuřivě k němu přikročil. „No dobrá. A kdo je tvůj otec, ty tlučhubo? Tak ven s tím, abych se mu taky mohl vysmát.“

Izák se na něj zaraženě zadíval, otevřel ústa a zase je zavřel.

„Nikdo neví, kdo je Izákův otec,“ řekl Cedrik do náhlého ticha. „Jeho matka to možná věděla, ale ani na to bych nevsázel.“

Izák velkoryse přikývl do všeobecného smíchu. „Je to tak, chlapče. Podle všeho, co vím, bysme mohli být i bratři.“

Je to možné, pomyslel si Robin. Nebylo žádným tajemstvím, že jeho otec nedokázal odolat svým děvečkám. Vážně se na Izáka zadíval. „Proti bratrovi nic nenamítám.“

Izák se široce usmál. Byl vlastně spíš laskavý než zlomyslný. Jeho krutá slova nebyla nic jiného než nepromyšlená bujarost. Pokynul k houfu kolem stolu. „Tak pojďte, Vaše Lordstvo. Myslím, že nám zbyl ještě lok piva. Jestli pro tebe bude dost vznešené.“

Robin se nenechal dvakrát pobízet. Byli to celkem milí hoši. Jeden po druhém se mu představili a Robin si rychle zapamatoval, které jméno patří ke které tváři. Cedrik a Jan, které už viděl odpoledne, byli bratři z Camberfieldu, malé vesnice vzdálené asi pět mil východně od Waringhamu. Celá jejich rodina vymřela při posledním moru a oni sem přišli za prací. Ostatní byli z Waringhamu, bastard Izák stejně jako Crispin a Alfréd, Bertram, Dick a Pete. Byli to mladší synové z velkých selských rodin, kteří neměli naději na převzetí otcovského dvora a našli si tady práci, aby bylo doma o jeden hladový krk méně.

Udělali mu místo na balících slámy a Alfréd mu nalil pohár piva z hliněného džbánu. „Tumáš. Zředěné a teplé. Zvykni si na to.“

Robin mu vděčně připil. Na to si zvykne snadno. Kdo dostal ve svatém Tomáši žízeň mimo časy jídla, mohl se napít z potoka, rybníku nebo – což se stávalo mnohem častěji – si tajně posloužit z nádržky na svěcenou vodu. Utřel si rukávem ústa. „Hm. Není tak špatné.“

Zvědavě si ho prohlíželi a jako by nevěděli, co si o celé záležitosti mají myslet. Robin viděl jejich rozpaky, a aby to jim i sobě trochu zjednodušil, pustil se do hovoru o zdejším chovu.

„Kolik je tady teď koní?“

„Čtyřiadvacet klisen, všechny březí,“ odpověděl Crispin. „Tři chovní hřebci. Dvanáct jednoletých a čtrnáct dvouletých. Ti se na jaře prodají, až budou úplně vycvičeni.“

„A roční klisny?“

„Prodané. Už minulý měsíc. Klisny se tady nezajíždějí. Nevyplatí se to, říká Jeho Lordstvo pořád… vlastně říkal, tvůj otec, a měl pravdu. Cvičíme už jenom bitevní koně. Samozřejmě samé hřebce.“

„Kdo to dělá? Kdo je cvičí?“

„Konrád je zajíždí. On a Štěpán. To je jeho pravá ruka, zítra ráno se s ním seznámíš,“ prorokoval Izák.

„A mám si na něj dát pozor?“ zajímalo Robina.

Izák se pochmurně zašklebil. „Ano. To nemůže uškodit. Ale nebude ti to moc platný. Konrád je dost zlý. Ale Štěpán je… jako sedm ran egyptských.“

„Deset,“ opravil ho Cedrik.

„Klidně deset.“

„A Konrád?“

Nedostal hned odpověď. Všichni jako by váhali.

„Už je tady dlouho?“ zeptal se Robin. „Dřív jsem ho nikdy neviděl. Ale on mě znal. A co se stalo se starým stájmistrem Ethelwoldem?“

„Ethelwold měl nehodu,“ ozval se Dick, tichý chlapec s tmavými vlasy a skoro černýma očima. „To už bude, počkej, skoro tři roky. Byl tady jeden dvouletý pekelník. Zlý. Všichni se ho hrozně báli. Ale Ethelwold to prostě nechtěl vzdát, hrozně si ho cenil. Jel s ním do lesa a po hodině se kůň vrátil sám. Nevíme přesně, co se stalo. Nějak Ethelwolda shodil a… jak to říct… Člověče, bylo to děsivé.“

Robin se na něj upřeně díval. „Co?“

„No, vypadalo to, jako by ho shodil a pak rozdupal. Já ho neviděl, ale říká se, že skoro nebyl k poznání. Konrád tu byl tenkrát předákem. On a Štěpán Ethelwolda našli. A když se vrátili, prořízli tomu koni hrdlo. A Konrád celý den s nikým nepromluvil. Moc si starého Ethelwolda vážil. Říká se, že byli jako otec a syn.“

Robin potlačil zachvění. Obvykle měl děsivé historky rád, ale ne když se týkaly lidí, které znal. „Odkud je? Myslím Konrád. A co má s obličejem?“

„Nikdo přesně neví, odkud je,“ zavrtěl Jan hlavou. „Někdo říká, že je ze severu, někdo, že dokonce ze Skotska. A slyšel jsem názor, že pochází z Walesu. Nemluví jako zdejší lidi. A jeho tvář…“ Bezradně pokrčil rameny. „V tomhle kraji už neštovice nebyly celou věčnost.“

Alfréd rozdělil zbytek piva do devíti pohárů. „A kdo bude naším novým lordem, co myslíš, Robine? Ty bys to přece měl vědět.“

Robin zmateně zavrtěl hlavou. „Nevím. Když jsem dneska v poledne přišel, myslel jsem, že noví páni už jsou tady.“

Cedrik ohrnul spodní ret. „Jenom pár rváčů. Rytíři. Když sem dorazily zprávy o… Jeho Lordstvu, většina strážných z hradu prostě zmizela, ale ne všichni. Včera přišli noví, asi tucet. Drsný typy. Myslíme si, že jsou to královi muži, kteří tu zůstanou, než se rozhodne, kdo se stane novým hrabětem.“

Robin znovu zavrtěl hlavou. „Nemám nejmenší tušení, kdo to bude.“

Izák se na něj vážně podíval a pomalu pokrčil rameny. „No, ty to určitě nebudeš, chlapče. To je jasný.“

Když ho Cedrik příští ráno probudil, ještě nebyl den. Jenom trochu světla pronikalo oknem nad jeho lůžkem. Přesto všichni okamžitě vyskočili a on je napodobil. V rohu světnice stály dvě velké konve s vodou a na stole mísa na mytí. Chlapci jeden po druhém více či méně důkladně použili tohle zařízení. Vodu pak vychrstli velkým obloukem z okna nad Robinovým slamníkem.

Sedlovna se nacházela asi ve středu skupiny budov. Přímo naproti stála stodola s krmením a mezi stavbami se rozprostírala malá travnatá plocha. O plot se opíral nějaký muž a díval se na ně s netrpělivě svraštělým čelem. Byl to hubený chlapík s vlasy barvy lnu a modrýma očima pravého Anglosasa. Nos měl úzký a trochu křivý, čelo vysoké a bradu hranatou a hladce oholenou. Mohlo mu být kolem čtyřiceti. S ironickým úsměvem si založil dlouhé paže na hrudi. „Vidím, že včera byla zase jednou pitka, co? Vlečete se jako houf ožralů přímo z krčmy. Takže – Cedrik, Jan, Crispin, Izák stejně jako včera. Pete a Alfréde, vy vyvedete klisny. Bertram si vezme Bruta a Dick Filemona. A ty jsi ten nový?“

Robin opětoval jeho ledový pohled a něco se mu na těch šedomodrých očích nelíbilo. Byly příliš blízko u sebe a působily výhrůžně, téměř nepřátelsky. „Ano. Robin.“

Muž stroze přikývl. „Štěpán. Jak jezdíš, co?“

Robin pokrčil rameny. Mohl říct jenom to, že neexistuje kůň, který by mu nahnal strach. Ale pomyslel si, že bude moudřejší mít se na pozoru. „Nevím. Musím to vyzkoušet.“

Štěpán ironicky zvedl obočí. „Ale umíš jezdit, že?“

„Ano.“

„Tak dobrá. Zkusíme to. S Argosem. S tím by si poradila i jeptiška.“

Robin nevěděl, jestli to byla vtipná poznámka nebo urážka. Mlčky přikývl.

Štěpán udělal netrpělivé gesto. „Izáku, vezmi ho s sebou. Všechno mu ukaž.“

Izák odevzdaně vzdychl. „Dobře. Tak pojď, Robine, neloudej se.“

Všichni kromě Peta a Alfréda, kteří zmizeli směrem ke klisnám, se vrátili zpátky do sedlovny. Na dřevěných kolících podél stěny spočívala řada sedel a opratě visely mezi nimi na hácích. Izák ukázal na jedno sedlo. „Tohle bude pro Argose. Vezmi si ho a pojď. Dělej, pohni trochu!“

Robin sundal sedlo a udidlo jako všichni ostatní a následoval je ke stájím. Budoucí bitevní hřebci byli ustájeni ve dvou řadách protilehlých stájí, stejně jako klisny, ale v patřičné vzdálenosti od nich. Mladé, zvědavé koňské hlavy jim hleděly vstříc nad spodními částmi dveří. Izák si přehodil sedlo do levé ruky a pravicí ukázal na jedny dveře. „Tady to je Argos. Osedlej ho a vyveď ven. Robin vytáhl závoru ze dveří ke stáji a vešel dovnitř. Argos byl kostnatý grošák s vysedlými, mohutnými plecemi a malou hlavou. Ten protiklad vypadal trochu komicky. Ale Robin věděl, že dvouletí koně ještě rostou a ten nepoměr se nejspíš vyrovná. Jasné tmavé oči zvířete na něj hleděly s důvěrou a mohl ho osedlat bez obav. Neměl pochyby, že spolu budou dobře vycházet.

Vyvedl koně ze stáje zároveň s ostatními. Štěpán se k nim přidal. Seděl na mohutném, hrozně ošklivém valachovi s dlouhýma nohama. Na Štěpánův pokyn se oddíl dal do pohybu a následoval ho ke cvičišti.

Mladí hřebci šli neklidně a lekali se vlastních stínů. Robin si brzy uvědomil, že nikdy nesmí polevit v pozornosti, přestože Argos byl údajně úplná ovečka. Štěpán je rozdělil do skupin po dvou, dával jim stručné přesné pokyny a nechal je trénovat nejrůznější manévry v odlišných druzích chůze. Nebyl spokojený s žádným provedením a jeho kritika byla řezavá a nemilosrdná. Jezdci byli soustředění a napjatí, každý pozorně poslouchal Štěpána a přijímal jeho kritiku bez odmluvy. Mladí koně z něj ale zřejmě strach neměli. Kdykoliv se k některému z nich přiblížil, důvěrně do něj strkali hlavami. Jsou to zvláštní stvoření, pomyslel si Robin už možná posté. Co jen na něm mají? Jeho naplňoval Štěpánův rozkazovačný hlas nevolí a nakonec i hněvem, protože měl pocit, že jemu servíruje nadávky zvlášť velkoryse. Přesto hodina nějak uběhla, a když své koně vydrhli, nakrmili, a vyčistili stáje, čekala je snídaně.

Robin vděčně následoval ostatní ke kuchyni, která stála kvůli nebezpečí požáru trochu stranou od všech stodol a stájí, nedaleko od Konrádova domu. Byl to přízemní nízký barák, zjevně stlučený narychlo a nepříliš pečlivě. Uvnitř stál dlouhý stůl a lavice, na pravé čelní stěně bylo velké ohniště a několik polic s mísami a talíři. Marie u plotny nabírala z velkého hrnce ovesnou kaši. Malá Elinor jí podávala misky.

Když chlapci vešli, matka a dcera opětovaly jejich pozdravy. U dveří stálo na stoličce vědro s vodou, vedle ležel kus šedého mýdla. Pod Mariiným kritickým zrakem si umyli ruce a brzy dorazili i ostatní. Konrád vešel jako poslední, laskavě pohladil Elinor po hlavě a posadil se do čela stolu poblíž ohniště. V zimě je to nepochybně nejlepší místo, pomyslel si Robin bezděčně.

Po krátké modlitbě se všichni hladově pustili do jídla. Snídaně byla dobrá a vydatná. Každý dostal velkou mísu ovesné kaše, sýr, čerstvý tmavý chléb, jablko a medem oslazené pivo. Robin jedl s nadšením, neohlížel se nalevo ani napravo a v duchu posílal soucitný pozdrav Lionelovi a ostatním v klášteře, kteří teď nejspíš seděli nad kusem tvrdého chleba a pohárem zředěného piva, s vyhlídkou na první hodinu latiny. Díky Bohu, pomyslel si blaženě. Dneska beze mě. Dneska a doufejme navždy beze mě.

„Robine,“ vytrhl ho ze zamyšlení Konrádův tichý hlas. „Jak to šlo?“

Zvedl hlavu. „Docela dobře, myslím.“ Pohlédl naproti na Štěpána, přestože to vlastně udělat nechtěl.

Štěpán se poťouchle usmál a odhalil přitom velké žluté zuby. „Řekněme, že to není beznadějný případ.“

Konrád přikývl. Obě odpovědi ho zřejmě uspokojily. „Po snídani půjdeš zase se Štěpánem a ostatními ke dvouletým koním. Za několik dní, až zjistíme, co umíš, převezmeš natrvalo tři z nich. Budeš na nich jezdit, pečovat o ně a zodpovídat za ně. Necháme si je ještě přes zimu. Na jaře, až přijdou nová hříbata a z dvouletých budou tříletí, tak se prodají. A na řadu přijdou další.“

Robin horlivě přikyvoval.

„Do té doby budou v tvé péči a jenom na tobě bude záležet, jak dobří budou a za jakou cenu se prodají. Neber tedy svou práci na lehkou váhu.“

„Jistě, Konráde.“

Po snídani šel Robin s Izákem, Dickem a Bertramem zpátky ke dvouletým koním. Cedrik a Jan následovali Konráda na dvůr k jednoletým. Pete, který byl příliš tlustý na jízdu, ale nedostižný v zacházení s těžkopádnými, choulostivými klisnami, jak Robin slyšel, se vydal s Crispinem na první dvůr. Opět hodinu jezdili se skupinou dvouletých, nakrmili je a znovu jezdili. Před polednem byl Robin vyčerpaný. Nikdy by nevěřil, že vidle mohou být tak těžké. Ale pracoval stejným tempem jako brzy ráno a únavu ignoroval. Chtěl Konrádovi dokázat, že není rozmazlený panský synáček, že dokáže pracovat stejně dobře jako každý jiný, jak tvrdil na začátku. Ale i kdyby musel pracovat dvakrát tolik, nepřál by si zůstat u svatého Tomáše. V tom se Konrád mýlil. Waringham mu už sice nepatřil, ale zůstal jeho domovem. Nechtěl být nikde jinde. Přestože ho pomyšlení na otce ničilo, na tomhle se nic nezmění.

Když byli hřebci nakrmení a měli čerstvou podestýlku, blížilo se poledne, ale trénink ještě neskončil. Izák přivedl Robina na jedno z cvičišť, kde stály dvě vysoké hranice, a zapálil je. Koně se nejvíc ze všeho bojí ohně a hluku, vysvětloval Robinovi. A právě v bitvách se oheň vyskytuje často, stejně jako pořádný rámus. Tady si na to mladí hřebci zvykali. Robin, Izák, Bertram a Dick se každý vyzbrojili dvěma železnými tyčemi, zaujali místa za hořícími hranicemi a za hrozivého řinčení spustili pořádný válečný křik. Štěpán projížděl s budoucími bitevními hřebci mezi ohni a kolem skupiny hlučících mladíků. Šli jen neochotně, kouleli očima a uši měli přilepené k hlavě. Štěpán držel otěže nakrátko a nedovolil jim uniknout. Přes zimu se jejich strach postupně zmírní, vysvětloval Robinovi Izák, takže později ponesou jezdce nebojácně do každé bitvy, místo aby je shazovali a prchali pryč. Robina to fascinovalo.

Časné odpoledne bylo nejklidnější dobou dne. Koho Štěpán nebo Konrád nepověřili nějakým zvláštním neoblíbeným úkolem, měl příležitost k odpočinku. Robin na Cedrikovu žádost došel s konví z jejich ložnice ke studni, aby ji naplnil. Vedle studny stál vysoký kaštan, v jehož stínu si trochu zdříml. Spal asi hodinu, a když se probudil, byl už čas na večerní kolečko. Znovu musel vyčistit stáj, vyvézt hnůj, nasypat čerstvou slámu a nakrmit koně, všechno třikrát. Když kráčel potřetí ke stodole s krmením, aby si odebral předepsané množství sena a ovsa pro Argose, myslel jen na to, že jeho holínky by dnes mohly být hotové. Opravdu nebylo nic příjemného vyklízet hnůj ze stáje s bosýma nohama. Nedalo se zabránit tomu, aby tu a tam šlápl do koňského lejna. Už si dnes pětkrát myl nohy, samozřejmě k velkému pobavení ostatních.

Když dokončil svou práci, rozběhl se do vesnice, aby zjistil, jak je to se slíbenou obuví, a Frederik dodržel slovo.

„Tumáš, můj chlapče. Jsou hotové. No nejsou krásné?“ Oči v jeho vrásčité tváři zazářily pýchou z dobře vykonané práce.

Robin si nové holínky taky prohlížel s hrdostí. „To tedy opravdu jsou.“

„Zkus si je!“

Robin vzal levou botu do rukou, pohladil jemnou kůži, a natáhl si ji. Následovala pravá. Udělal pár kroků tam a zpátky, a starý sedlář ho sledoval s očekáváním v očích.

Robin se zahoupal na špičkách. „Jsou dokonalé, Frederiku. Jako druhá kůže.“

Frederik se zasmál. „Děkuju, sire Robine. Pro vás jen to nejlepší.“

Robin poděkoval a chvatně se rozloučil. Celou zpáteční cestu se díval jen na nohy. Po pěti letech v ohavných mnišských sandálech bylo přímo povznášející mít zase na nohou pořádné boty. Téměř v opojení se vrátil zpátky je stájím a s pískáním došel k dvouletým koním, aby dal Argosovi jablko, které mu Frederik věnoval na rozloučenou. Když se opřel o dvířka stáje, Argos okamžitě otočil hlavu a začal mu očichávat ruce.

„Tady máš, starouši.“

„A kdes byl, jestli se smím zeptat?“ zazněl náhle vedle něj Štěpánův hrubý hlas.

Zvedl hlavu. „U sedláře Frederika. Pro holínky.“

„Jak sis mohl dovolit takhle zmizet!“ rozkřikl se Štěpán.

„Byl jsem přece hotový.“

„Tak? Myslíš?“

Robin zvedl ruce. „Je mi líto, jestli jsem něco udělal špatně. Že jsem odešel bez dovolení. Nic jsem tím nemyslel.“

Štěpána to neuspokojilo. Udělal krok k němu a Robin měl co dělat, aby před jeho ledovým pohledem neucouvl.

„Příště zůstaneš na tomhle dvoře tak dlouho, dokud neukončím prohlídku a neřeknu, že jsi hotov.“

„Ano, Štěpáne.“

„Dal jsi do žlabu nové krmení a ani jsi ho nevyčistil. A stáje vypadají jako nějaký zatracený chlívky!“

To nevypadají, pomyslel si Robin hněvivě. Neřekl však nic.

„Ještě teď to dáš do pořádku. Před jídlem.“

„Ano, Štěpáne.“

„A neřekl jsem ti, že koním nemáš dávat k jídlu nic, co jsem neschválil?“

„Ne.“

„Cože?“

„O tom jsi mi nic neřekl. A bylo to jenom jablko.“

Rána pěstí ho zasáhla do tváře tak nečekaně, že upadl na zem.

„Nebuď drzej, ty malej zkurvysynu.“

Robin vstal a utíral si hřbetem ruky pusu. Zůstalo na něm trochu krve z koutku úst. „Řekl jsem jen pravdu. A moje matka nebyla žádná kurva.“

Štěpán se znovu rozpřáhl a zasáhl levou část jeho obličeje. Nastavil jsem druhou tvář, pomyslel si Robin omámeně, zatímco ležel na zemi, a proč je na mě tak naštvaný? Co jsem provedl? Chtěl se narovnat, když ho Štěpánova bota zasáhla přesně do žaludku a on znovu upadl, zkroutil se a zalapal po dechu.

Pocítil další kopanec a ještě jeden do prsou a do boku. Byly tvrdé a zlomyslně umístěné. Proboha, co se to děje? vyděsil se Robin. Dopadaly na něj další a další kopance. Jeden ho zasáhl do spánku a on instinktivně zvedl paže nad hlavu, aby se chránil, takže odhalil hruď a břicho. Pevně stiskl zuby a mlčky plakal. Zpod přivřených víček mu vyrazily slzy. A když si pomyslel, že teď, v příští chvíli začne nahlas brečet a žadonit, rány náhle ustaly.

Zůstal bez hnutí ležet, neodvažoval se pohnout a poslouchal sípavý dech nad sebou. Štěpán o krok ustoupil a Robin málem zasténal strachem. Ale kopance už nepřišly.

„Udělej, co jsem ti řekl, chlapče.“ Štěpánův hlas zněl podivně stísněně. „A pak běž k večeři. Pospěš si.“

Robin se nepohnul.

„Chlapče?“ Na Robinovu paži se náhle položila ruka a chtěla ji odtáhnout. Téměř jemně.

Robin se prudkým pohybem vytrhl. „Nech mě,“ hlesl bezbarvě. „Já přijdu. Jdi pryč.“

Ruka z jeho rukávu zmizela a kroky se vzdálily.

Když si byl jistý, že je sám, zvedl Robin ruce z obličeje a pomalu vstal. Musel se vysoukat po dveřích Argosovy stáje a chvíli trvalo, než se dokázal narovnat. Zavalila ho těžká vlna nevolnosti. Zvládl to až k zadní stěně stáje, tam padl na kolena a zvracel. Mezitím lapal po dechu. Když dávení konečně přestalo a dokázal se zvednout, podlamovala se mu kolena. Pomalu se sunul podél dřevěné stěny.

Chvíli jenom stál a dýchal. Konečně se mu trochu ulevilo. Otevřel dveře stáje a začal čistit žlab.

Nespěchal s prací a nešel k večeři. Neměl hlad a nechtěl nikoho vidět. Byl příliš rozrušený. Jakmile měl pocit, že už se uklidnil, začaly mu znovu téct slzy. Nedalo se s tím nic dělat. Pečlivě uhladil Argosův slamník a zbytkem krmiva naplnil teď už čistý žlab. Vyšel ven, zavřel dveře na závoru a pokračoval k Hektorově boxu. Ruce se mu trochu třásly a pohybovaly se pomalu, jako ve snu. Musel se soustředit na to, co dělají. Pohledem ani nezavadil o své nohy, o ty zatracené holínky, které ho naplnily takovou bujarostí. Den, který tak dobře a slibně začal, se proměnil v katastrofu. Veškerá důvěra byla pryč. Nechápal, co se vlastně stalo, čím vyvolal ten Štěpánův výbuch surového násilí. Hněvivě si rukávem utřel oči. Z pláče ho bolelo břicho. A pláč ubližoval jeho hrdosti.

Od Hektora se přesunul k Achillovi. Jak mírumilovně stáli vedle sebe… Robin se pokusil o úsměv a rozvážně se pustil do úklidu žlabu, dokud nebyl tak čistý, že by se z něj klidně najedl sám. Když bylo konečně všechno hotové, vrátil se k Argosovi. Nohou si nahrnul trochu čisté slámy do rohu stáje a posadil se na ni. Tiše zasténal a přitiskl si ruku na břicho. Argos na něj vrhl zvědavý pohled a pak klidně žral dál. Zdálo se, že proti jeho společnosti nic nemá. Robin si opřel bradu o pěst a díval se, jak se venku stmívá.

Když skoro zmizelo poslední denní světlo, vyšel na dvůr Konrád. Sklonil se nad zavřenou polovinou dveří Argosovy stáje a uviděl Robina v koutě.

„Aha. Myslel jsem si, že budeš tady.“ Otevřel dveře a vešel. „Poslyš, tobě připadá, že moje žena neumí vařit?“

Robin se podíval na své ruce. „Ale ne.“

„Je dost nezdvořilé, když nepřijdeš k jídlu.“

„Je mi líto.“

Konrád se přiblížil o pár kroků. „Posuň se kousek.“

Robin udělal místo a Konrád si sedl vedle něj. „Štěpán mi řekl, co se stalo.“

Robin unaveně zavrtěl hlavou. „Nevyhazuj mě, Konráde. Prosím. Nevěděl jsem, že dělám něco špatně.“

„Kvůli tomu tady nejsem.“

S úlevou vydechl.

Konrád ho palcem a ukazovákem vzal za bradu a přiměl ho zvednout hlavu. Zadíval se mu do tváře. „No jo. To přejde.“

Robin se mu vztekle vytrhl. „Nic to není.“

„Aha, samozřejmě. Robine, chci ti něco vysvětlit.“

„Není třeba.“

„Zatraceně, buď zticha a poslouchej!“

„Jsem jedno ucho.“

Konrád se na něj ostře podíval a ušklíbl se. „Ty rád lidi provokuješ, viď?“

Robin si rukou přejel čelo a nešťastně přikývl. „Obávám se, že je to tak.“

„To může být dost nebezpečné, když padneš na nesprávného člověka.“

„Já vždycky padnu na toho nesprávného.“

Konrád zamyšleně přikývl. „Možná se z toho jednou poučíš.“

„Možná.“

„Robine, viděl jsi, jak umí zacházet s koňmi?“

Robin mlčky přikývl.

„To je Štěpán. Takový je doopravdy. Tak ho chtěla příroda mít. Ale nějak se to nepovedlo.“

„Proč ne?“

„Hm, těžko říct. Možná je trochu jako ty. Několikrát provokoval nesprávné lidi. Například tvého otce.“

„Mého otce?“

„Už je to dávno.“

„Co se stalo?“ Konrád zavrtěl hlavou. „To není důležité. Důležité je, že Štěpán byl v právu a tvůj otec ne, tedy z morálního hlediska, chápeš.“

Robin protáhl tvář. „Žena.“

„Jak jsi na to přišel?“

„Sotva jsem svého otce znal, ale dokonce i já vím, že v tomhle ohledu žádnou morálku neměl.“

„To už je jedno. Ale když se rolník nepohodne s lordem, nevyhnutelně si natluče nos. A čím víc má právo na své straně, tím je to pro něj horší. Protože zákony téhle země dávají lordům přímo božskou moc rozhodovat o osudu lidí. Někdy člověk přesto zkusí bránit své právo – a ztroskotá. Štěpán tvého otce nenáviděl. Opravdu nenáviděl, chlapče, otrávilo mu to celý život. Když přišla zpráva, že je mrtvý, spousta lidí truchlila, ale pár se jich radovalo. On byl jedním z nich. Byl šťastný, že se už nikdy nepotká s tvým otcem a jeho rodinou.“

Robin pochopil. „A pak jsem se tu objevil já.“

Konrád pomalu přikývl. „Byl to pro něj opravdový šok. Ale měl dobrá předsevzetí. Vím, že měl. Chápal, že ty za nic nemůžeš a ta záležitost není mezi ním a tebou. Ale nezvládl to. A já myslím… No, je jedno, co si myslím. Když si dáš trochu pozor, už se to nikdy nestane.“

„To se vsaď, že si dám pozor,“ zamumlal Robin trpce.

Konrád se usmál. „To je dobře, Robine. Štěpán není jediný, kdo na tebe bude zahlížet kvůli věcem, které s tebou vůbec nesouvisí. To je cena, kterou musíš zaplatit za to, že ses sem vrátil. Bylo by pro tebe mnohem jednodušší, kdybys odešel někam, kde tě nikdo nezná.“

„Jako jsi to udělal ty?“ zeptal se Robin.

Konrád se na něj zadíval překvapeně. „Jak jsi na to přišel?“

„Není to tak?“

„Ano, možná. Někdy je lepší začít znovu někde daleko.“

„Ale ne pro mě. Já chci být tady.“

„Ano, já vím. Ale nečekej, že to bude vždycky snadné.“

„A co je vůbec snadné.“

„Máš pravdu. Jen doufám, že se tvoje situace nezhorší, až přijde nový hrabě.“

„Ty mu řekneš, kdo jsem?“

„Já ne. Ale někdo to určitě udělá.“

Robin vzdychl. „Tak ať. Jen když mě nepošle zpátky do toho zatracenýho kláštera.“

„Kdyby se to stalo a ty bys tam za žádnou cenu nechtěl, odvezu tě odtud pryč. K dobrým lidem, kde bys byl v bezpečí. Do Skotska.“

Robin se na něj zadíval překvapeně. „Opravdu?“

„Ano.“

„Jsi odtud?“

Konrád přikývl. „Moje rodina tam žije.“

Robin žasl. Skotsko bylo v jeho představách přibližně tak daleko jako Jeruzalém. Co mohlo muže vyhnat tak daleko od domova?

„Ale jsi Angličan.“ To nebyla otázka, nýbrž konstatování.

„Když jsem byl kluk, byla ve Skotsku spousta Angličanů. Ale král Eduard nevyhrává všechny bitvy, i když se nám to chce vždycky namluvit.“

Robin se neklidně pohnul. Na kritiku krále Eduarda reagoval vždycky trochu nervózně. „Děkuju, Konráde.“

„Nemáš zač. Ale já doufám, že to nebude nutné.“

„Taky doufám.“

Konrád vstal a vydal se ke dveřím. „Robine… Štěpán tě nebude milovat o nic víc, když ho napadne, že jsem s tebou mluvil nebo že se tě zastávám. Nebudu se do toho plést. Musíš se s ním srovnat sám. Buď k němu zdvořilý a dělej, co ti řekne. Hlavně dělej dobře svou práci. Pak to půjde.“

„Ano, Konráde.“

„Dobrou noc, chlapče.“

„Dobrou noc.“

Strohými, nelaskavými slovy mu Štěpán příští ráno sdělil, že se nadále bude starat o Argose, Palamona a Hektora a zajíždět je.

Robin byl blažený. „Ano, Štěpáne.“

„Jen se moc netěš. Jsou to letošní herky. Ani ty už na nich nemůžeš nic zkazit.“

Robina nenapadla zdvořilá odpověď, tak mlčel.

„A neškleb se na mě tak hloupě!“

Robin rychle sklopil oči. „Ano, Štěpáne.“

„Ach kluku, ty člověku dáváš zabrat. Pohni se, ať už seš pryč, a dej se do práce“

Robin se otočil a v mžiku zmizel.

Den probíhal stejně jako ten předcházející a Robin se rychle podřídil rutině. Oddaně se věnoval svým třem chráněncům. V žádném případě nesdílel Štěpánův názor na jejich kvalitu. Jistě, Argos byl krotký a neměl bojovnou povahu, ale Robin právě dnes zjistil, že prochází ohněm a hlukem ochotněji než všichni ostatní a bez větší námahy porazí v závodě Izáka na Antorovi. Ano, Argos se bude prodávat jako zdatný bitevní kůň, o tom byl Robin přesvědčený. Věnoval značné úsilí tomu, aby jeho nerovnoměrný růst přebil zářivou srstí a naleštěnými kopyty. Palamon a Hektor přišli na svět předminulý rok až pozdě na jaře a byli ještě malí. Jen proto byli pomalejší než jejich druzi. Ale nikdo nemohl vědět, jak se rozvinou přes zimu. Robin byl plný nadějí a plánů.

Stopy ran na jeho tváři byly toho dne zřetelnější než předchozí večer. Robin byl dost chytrý, aby se co nejméně obracel přímo na Štěpána. Spíš se mu obloukem vyhýbal a den skončil bez nepříjemností.

„Díky Bohu na nebesích,“ poznamenal Izák večer, když se s požitkem protahoval. „Zítra je neděle.“

„No a?“ zeptal se Robin. „To sestupuje na zem nebeské panstvo a krmí koně?“

Izák s úšklebkem pokrčil rameny. „Když teď mezi sebou máme pravého klášterního bratra, považuju to za docela možné.“

Bez velkého úsilí se vyhnul Robinově pěsti. „Ne, zřejmě ne. Ale zdejší podnik zítra nepracuje. Nakrmit, vykydat a jinak nic. Kromě kostela, samozřejmě,“ zakončil pochmurně.

Příští ráno byl nával u mísy na mytí větší než obvykle. Cedrik, Alfréd a Dick se holili a dělali kolem toho velký rozruch. Pak stejně jako předchozí ráno obklopili Robina a fascinovaně přihlíželi, jak si čistí zuby. Nebylo těžké vymámit z Marie trochu soli, kterou k tomu potřeboval.

S vážnými a soustředěnými tvářemi sledovali jeho počínání.

„Proč to děláš?“ zeptal se Bertram zamračeně. „Musí to chutnat odporně.“

Robin si vypláchl ústa vodou a vyplivl ji z okna. „To je pravda, ale pro zuby je to dobré.“

„Kdo to říká? Tohle nemůže být dobré. Vypadá to divně, člověče.“

„Říkal to bratr Kornelius v klášteře. Byl ve Španělsku a naučil se to od pohanů. Tvrdil, že pohani mají mnohem lepší zuby než my a jsou zdravější, protože je udržují v čistotě.“

Ostatní se takové hlouposti zasmáli. Robinova přehnaná čistotnost jim připadala komická.

Za všeobecného veselí opustili podkrovní světnici a šli na snídani. Byla tu celá Konrádova rodina, malá Elinor a jeho tři synové, ale i Mariin otec Henry, přátelský bezzubý stařík, který dohlížel na děti, když Marie vařila stájníkům.

Než se vydali do vesnického kostela, Marie si podezíravě prohlédla celou společnost. „Crispine, máš slámu ve vlasech.“

Crispin si chvatně projel prsty dlouhé kadeře a vytřepal z nich pár stébel.

„Izáku, ukaž ruce.“

Izák ochotně natáhl ruce.

Marie se na něj usmála. „Z druhé strany, prosím.“

Izák odevzdaně otočil ruce hřbety nahoru.

Zamračila se. „Máš nehty černé jako noc. Takhle s námi nepůjdeš.“

„Tak tady musím zůstat, Marie,“ odpověděl Izák vážně. „To je mour. Zkoušel jsem to, nejde dolů.“

„Hm. Možná bych ti měla pomoct. Vařící mýdlový roztok umí zázraky, věř mi.“

Izák zbledl. „Aha… tak já to zkusím ještě jednou.“

Přikývla. „Pospěš si.“

Za několik minut se vrátil. Prsty se mu růžově leskly, jak si je drbal, a saze pod jeho nehty přinejmenším zbledly.

„No dobrá,“ vzdychla Marie. „Tak jdeme, nesmíme přijít každou neděli pozdě. Otec Gernot na nás čekat nebude.“

Když vešli do kostela, mše ještě nezačala. Malý prostor byl zaplněný skoro do posledního místa a ozývala se pestrá směs hlasů. Malé děti si broukaly, sousedé probírali novinky, mladé dívky si šeptaly a otáčely hlavy, když vešel Konrád se svou družinou. Postavili se do jedné z posledních řad. Nějaká starší žena z řady před nimi se otočila a zajímala se o Mariino těhotenství.

Marie se trpělivě usmála. „Je to zdlouhavé a náročné, Cecily. Jako vždycky.“

„Piješ ten čaj, co jsem ti poslala?“

Marie při zmínce o čaji protáhla obličej. „Samozřejmě.“

„Ano, já vím, je hořký. To dělá pampeliška. Ale proti ranní nevolnosti neexistuje nic lepšího.“

Marie zdvořile přikývla. „Když ho člověk v sobě udrží,“ zašeptala a Konrád se pokradmu ušklíbl.

Otec Gernot vyšel ze sakristie a hlasy se trochu ztišily. Statný kněz v prostém ornátu došel k oltáři a trpělivě počkal, až nastane úplné ticho.

„Jak jsem slyšel,“ promluvil zvučným hlasem, „požehnal Bůh ve své milosti Waringhamu hojnou sklizní. Proto mu chceme poděkovat a nezapomeneme, že Bohu za jeho dobrotu patří na této sklizni podíl. Vím, že někteří bratři v naší farnosti věří, že boží podíl je patnáctina nebo dokonce dvacetina. Abych tyto bratry vyvedl z jejich omylu, chtěl bych znovu připomenout, že boží podíl je ve skutečnosti desetina. Až jej tedy přijdu po svatém Michaelovi vymáhat, nechci, aby byly mé pytle s obilím do poloviny naplněné plevami. Zmínění bratři, jichž se to týká, nechť se pomodlí deset Zdrávas Maria a odevzdají velkorysé almužny žebráku Oswaldovi, načež jim budou jejich hříchy odpuštěny. A letos mě už jistě nepodvedou, aby na sebe znovu nepřivolali můj hněv.“

V kostele se ozval rozpačitý šepot a šoupání nohou, protože otec Gernot se zřejmě dotkl choulostivé záležitosti.

„Kromě toho jsem se doslechl, že naše farnost se tento týden rozrostla o nového člena. A přestože zatím promeškal příležitost představit se mi, a i kdyby byla pravda, že náš nový bratr se nezákonně vzdálil z jistého svatého bratrstva, chceme ho srdečně uvítat a popřát mu boží požehnání. Náš nový bratr může po mši přijít do mého domu, sdílet se mnou skrovný nedělní oběd a napravit tak své opomenutí.“

Robin s hořícíma ušima zavrtával pohled do špiček vyleštěných holínek, zatímco všichni natahovali krky, aby si ho prohlédli.

Otec Gernot počkal, až nastane klid. „A nyní k dnešnímu svatému příběhu…“

S velkou výřečností a fantastickými detaily jim vyprávěl historii svaté Eulálie, původně pohanské princezny z Antiochie, kterou obrátil na pravou víru toulavý kněz. Opustila rodinu a v mužském převleku konala dobro mezi městskými chudými a získala spoustu duší pro boží věc, přestože křesťanská víra byla v Antiochii zakázaná. Když ji vypátrali, měla se provdat za pohanského prince. Ona ale chtěla zůstat pannou a patřit pouze Bohu, proto ji mučili. Otec Gernot líčil tuhle část dlouze a s tak krutými podrobnostmi, až to v Robinovi vyvolalo nevolnost. Vrhl úzkostlivý pohled na Marii a Elinor. Ale jeho starost byla neodůvodněná. Elinor poslouchala faráře s otevřenými ústy a téměř fascinovaně, zatímco Marie si zacpala uši konci stuh svého čepce. Když byla ubohá Eulálie konečně popravena, odešla ke Stvořiteli a u jejího hrobu se odehrála řada zázraků, otočil se k nim otec Gernot zády a zahájil mši.

Bohoslužba trvala víc než hodinu. Jeho druzi začali projevovat zřetelné známky únavy. Bylo tu těsno a horko, a dlouhé stání vyčerpávalo. Robin na tom byl lépe. Podle osvědčené metody, kterou si vypěstoval v letech klášterního pobytu u Svatého Tomáše, se dokázal ponořit do stavu snového polospánku, a přesto zachovat zbožný výraz. Stál bez hnutí na místě a pohnul se teprve ve chvíli, když se farníci kolem něj začali hrnout k východu. Společné přijímání se tu stejně jako v mnoha vesnických farnostech konalo jen o velkých svátcích. Obvykle byli členové farnosti pouze nezúčastněnými diváky svatého mystéria.

Téměř nepozorovaně přešlo září do října a říjen do listopadu. Robinovi připadalo, že léta jeho pobytu u Svatého Tomáše jsou dávnou minulostí. Chlapec, který se měl jednou stát hrabětem z Waringhamu, už neexistoval. Úplně se sžil se svým novým světem. Jako všichni ostatní se musel vyrovnávat se Štěpánovou náladovostí, jako všichni ostatní mrzl ráno při práci a hříšně u toho klel, a stájníci jako by zapomínali, kým kdysi byl. Velkomyslně přijali fakt, že je v některém ohledu trochu jiný než oni a přestali se mu posmívat kvůli čtení knih, když jim začal vyprávět příběhy, které patřily ke jménům koní. Do té doby to prostě byla jenom jména, některá dlouhá a těžko vyslovitelná. Tuhle tradici zahájil Robinův otec, a přestože už tu nebyl, dál se hříbatům dávala ta samá jména. Robin vysvětlil jejich význam a vdechl jim život. Večer před spaním nebo v neděli po jídle seděli kolem něj a napjatě ho poslouchali. Občas se k nim připojil i Konrád, protože Robin byl dobrý vypravěč. Oni mu na oplátku vykládali, co už se dozvěděli o koních. Že to byli Vikingové, kdo přivezl do Anglie dobré, vytrvalé koně, kteří silně převyšovali anglosaské. Že to byli opět Vikingové, kteří vynalezli a v Anglii zpopularizovali koňské dostihy. A že koně, které dnes chovají, jsou stále ještě potomci oněch mohutných vikingských hřebců, smíšení s ohnivou krví menších maurských koní, které přivezli do Anglie křižáci a kupci z Orientu a Španělska. Robin si to všechno zvídavě ukládal do paměti.

Palamon a Hektor na podzim rychle vyrostli a Štěpán reagoval na jejich zrychlení s mírným nepochopením nebo dokonce hněvem. Největší překvapení ale sliboval Argos. Překonal kostnatou neohrabanost, jeho tělo se vypjalo a hlava pořádně narostla. Byl z něj statný kůň a Robinova pýcha.

Konrád se na něj přišel podívat a s úsměvem poplácal Robina po zádech. „Zdá se, že z našeho ošklivého kachňátka se stává labuť, Robine. Takhle s ním pokračuj.“

Ochladilo se. Prudké bouře strhaly v noci poslední listy ze stromů a Robin konečně pochopil, proč jsou ubytovaní právě v těsné světnici nad sedlovnou. Kromě kuchyně byla jediným vytápěným prostorem. Malá pánev s uhlím tu hořela celé dny a celé noci, aby kůže neztvrdla a nepopraskala. Část tepla pronikala nahoru, takže v jejich světnici nikdy doopravdy nemrzlo. Robin si přestěhoval slamník od otevřeného okna k protější stěně.

Marie rozdělila mezi stájníky nejrůznější teplé pláště. Všechny byly staré a obnošené. Vlnu určenou na nové, kterou Marie celé léto předla, zabavili šafářovi muži. V týdnech po žních táhli tihle lidé jako každý rok baronstvím od obce k obci a vymáhali od rolníků pachtovné. Nakonec dorazili i do hřebčína.

„A jakým právem, jestli se smím zeptat?“ bránil se Konrád hněvivě. „Jestli to nevíte, já pracuju za mzdu a nedlužím nikomu pachtovné.“

Na šafáře, vymahače a hlídacího psa správy statku to neudělalo žádný dojem. „Tallage,“ vysvětlil stroze.

Konrád si založil ruce na prsou a chladně se usmál. „To je pro mě novinka, že bych byl majetkem baronství.“

Jenom nesvobodní lidé museli kromě pachtovného platit ještě tallage, zvláštní daň, jejíž výše mohla být každý rok nově stanovena, a která často znamenala větší zátěž než pachtovné a desátek pro církev.

„Kromě toho,“ pokračoval Konrád, „mi tahle vlna nepatří. Strhl jsem na ni svým lidem peníze ze mzdy.“

„Hm, ale stájníci jsou nevolníci, že?“ konstatoval šafář triumfálně. „Takže – tallage.“

Chvíli to vypadalo, že se Konrád přestane ovládat. Ale nestalo se to. Šafář vždycky chodil s ozbrojeným doprovodem. Nikdy se nemusel bát vážnějšího odporu.

„To je nepřípustné,“ procedil mezi zuby.

„Rozhodování o něčem takovém bys měl radši přenechat nám, stájmistře. Tohle baronství musí odvést vysoké daně, každý je povinen přispět na spravedlivou věc, totiž na válku s Francouzi.“

Konrád znechuceně stáhl tvář. „Pěkná slova. Ale vy jste přesto zloděj.“

Šafář k němu výhrůžně přikročil. „Tak mě žaluj!“

Konrád se trpce zasmál. To si mohl ušetřit. Vlna pro chlapce nebude nikdy zaznamenaná v knihách správy statku, protože tam nepatřila. To věděl i šafář. Prodá ji sám a o výtěžek se podělí se svými průvodci, aby mlčeli. Takhle šidili stejným nebo podobným způsobem každého, kdo jako Konrád odmítl šafáře podplácet. Neexistoval způsob, jak se bránit, protože neměl svědky.

Několik dní zůstal podrážděný a mrzutý, potom nepříjemnost upadla v zapomnění. A chlapci bez protestů nosili své ošoupané pláště.

Na svátek Všech svatých byla hostina. Marie, mezitím zakulacená a těžkopádná, překonala sama sebe. Všichni si pochutnávali a bavili se, nakonec ještě zašli zkontrolovat koně a odebrali se na slamníky. Jenom Robin nemohl usnout.

Neklidně se převaloval sem a tam, nakonec odhodil přikrývku a vstal. Nemělo to smysl. Neusne, než se znovu ujistí, že je Argos opravdu v pořádku. Celý den se mu nelíbil. Ráno šel těžkopádně a bez nálady, a večer si skoro nevšiml krmení. Robin to řekl Štěpánovi. Ten koně pečlivě prohlédl, prověřil mu tlamu, osahal mu nohy, jestli někde nemá podezřele horké místo, a podíval se mu na kopyta. Nakonec potřásl hlavou. „Nemůžu nic najít. Nic to není. On prostě roste. Nelam si s tím hlavu. Dělej, chlapče, koukej, ať jsi hotový.“

Nejdřív se uklidnil, ale teď ho zase přepadla nejistota. Něco není v pořádku, cítil to celý den.

Tiše se plížil k otvoru a nahmatal žebřík. Opatrně slezl dolů, počkal, až si jeho oči zvyknou na tmu a vyšel ven. Ještě nebylo tak pozdě, nanejvýš devět hodin. Stáje byly tiché, ponořené do hlubokého spánku, nic se nepohnulo. Robinův dech vytvářel v chladném večerním vzduchu bílé obláčky. Příliš pozdě ho napadlo, že si zapomněl vzít plášť.

Došel na dvůr a otevřel horní polovinu dveří Argosovy stáje, která se večer zavírala proti nočnímu chladu.

Robin se zadíval dovnitř, ale nedokázal nic rozeznat. Jen vytušil pohyb, otevřel i spodní část dveří a vešel dovnitř.

Když se přiblížil ke koni, hned věděl, že není v pořádku. Sálalo z něj teplo a byl neklidný. Robin mu osahal krk a polekal se, když ucítil pot. „Tiše, můj chlapče. Co je s tebou?“

Argos napřímil uši, když slyšel důvěrně známý hlas, ale neklidně pohyboval hlavou. Robin si přál, aby s sebou vzal lampu.

Položil paži zespoda kolem Argosova krku a opřel si čelo o hlavu zvířete. „Co je, starý brachu, no? Co ti chybí?“

A dostal odpověď. Neslyšel slova, neměl ani vidění, ale náhle naprosto jistě věděl, že zvíře vedle něj trpí hroznými bolestmi, a že je vážně, opravdu velmi těžce nemocné.

Robin byl zděšený. Cítil, že mu srdce bije až v krku, nehýbal se a dál hladil štíhlé nozdry, pevně odhodlaný, že nedá najevo vlastní strach. Věděl, jak jsou koně vnímaví k lidským pocitům, a nechtěl ještě zvyšovat Argosovo rozčilení.

Měl bych přivést Konráda, pomyslel si. Nevím, co mu je. Nevím, co mám dělat. A zatímco se sebou sváděl vnitřní boj, Argos se chystal ulehnout na zem.

„To ne,“ řekl Robin odhodlaně. „To neuděláš.“

Ani nevěděl, co ho na té představě tak vyděsilo, ale připadalo mu to nesprávné. Vlhkýma rukama sáhl po ohlávce, která visela na hřebíku na stěně. Na to nepotřeboval světlo. Hmatal po lanu a řemeni tak dlouho, až věděl, kterou část drží v ruce. Pak ji naučeným pohybem nasadil na hlavu zvířete. „Myslím, že se teď spolu půjdeme trochu projít,“ zamumlal.

Argos neměl zájem. Když Robin jemně zatáhl za vodítko, natáhl krk a nepohnul se. Jeho zadní nohy zase chtěly podklesnout.

„To pusť z hlavy,“ zabručel Robin a zatáhl za lano odhodlaněji. „Já vím, že je venku zima, ale nedá se nic dělat.“

Tahal a tahal, až mu na pažích, které v uplynulých měsících znatelně zesílily, pod tenkou halenou zřetelně vystoupily svaly. „Tak pojď, ty tvrdohlavče!“

Argos dupal předními kopyty a tiše frkal. Pořád se ale nepohnul z místa.

Robin zaklel a pak zkusil žadonit. „Tak pojď, Argosi. Pojď se mnou ven. Udělej to pro mě.“

A on šel. Náhle se vzdal odporu a se svěšenou hlavou kráčel vedle Robina.

Venku nebyla taková tma jako ve stáji, ale měsíc nesvítil. Na obloze visely těžké mraky a mezi nízkými dřevěnými stájemi hvízdal ledový vítr. Robin se zachvěl zimou. „Chlapče, doufám, že si tady venku neuženeme smrt.“

Napůl vyvedl, napůl vytáhl neochotné zvíře na travnatý dvůr před stájemi a tam s ním začal chodit v kruhu. Byla to tvrdá práce. Argos se každých pár kroků zastavil, několikrát bezmocně přešlápl na místě a odmítal jít dál.

Když obkroužili pět pomalých kol, bylo Robinovi horko. Argos se zjevně také potil, ale zároveň se chvěl zimou.

„Přikrývka,“ zamumlal Robin. „Musím ti sehnat přikrývku. Ale jak to mám udělat, aby sis tady nelehl?“

Rozhodl se, že přikrývku zatím vynechá. Připadalo mu důležitější udržet zvíře v pohybu. To ho naprosto zaměstnávalo.

Když absolvovali asi deset namáhavých koleček, začalo pršet. Nejdřív úplně tiše a slabě, ale pak zahučel vítr a déšť zhoustl do ledového závoje. Padal vodorovně s poryvy větru a nemilosrdně mu bičoval tváře nebo záda, podle toho, na kterém místě okruhu se právě nacházeli. Robin zimomřivě zvedal ramena.

Vítr se postupně měnil v bouři. Argos se chvěl. Neměl rád déšť, to už Robin zjistil, a v jeho momentálním stavu to pro něj muselo být hrozné. Sklopil hlavu a pohyboval se stále neochotněji. Robin mu ale nedovolil se zastavit.

Mezi divoce se ženoucími mraky se na okamžik objevil měsíc a hned zase zmizel. Ale Robin viděl dost. Kůň na tom byl mnohem hůř než před hodinou. Jeho mezitím tak dobře vytvarované tělo vypadalo vyhuble a bylo ohnuté. Srst měl mokrou od deště, takže nebylo možné zjistit, jestli je pořád ještě zpocený, ale oči měl kalné a mléčné. Potom se definitivně zastavil, jeho tělem proběhlo zachvění a lehl si na zem.

„Ne!“ Robinovi se nelíbil zvuk vlastního hlasu. Číhala v něm panika. „Vstaň, ty lenochu! Hej, postav se!“

Vzal provaz do obou rukou, rozkročil se před koněm a táhl. Ale nebylo to k ničemu. Zdálo se, že Argos si spíš nechá utrhnout hlavu, než aby vstal.

„Zvedni se, ty zatracená herko! Hej, pohni tím zadkem!“

„Robine?“

Otočil se. Byl to Izák. Bez kabátu a bos, úplně promočený, stejně jako on sám. Držel dlaň nad plamínkem olejové lampy. Ve slabém světle měl úplně bílou tvář a oči vytřeštěné. „Co to tu provádíš? Vzbudil jsem se a všiml jsem si, že tam nejsi. Myslel jsem…“

„Ach Izáku, nemluv a přiveď Konráda. Rychle! Myslím, že ten zatracenej kůň chce chcípnout.“ Vypověděl mu hlas.

Izák se otočil a dal se do běhu.

Robin pocítil mírnou úlevu, ale ne útěchu. Je pozdě, šeptal tenký bezcitný hlas v jeho hlavě, už je moc pozdě. Měl jsi přivést Konráda hned. Sklesle si dřepl k Argosovi. Kůň těžce dýchal, jeho mohutná hruď se zvedala příliš rychle. Robin spíš vytušil, než uviděl, že se chce položit na bok.

„Ne, tohle ne! Nepřipadá v úvahu.“ Začal znovu tahat za lano. „Pojď, vstaň! Dělej, zvedni se, ty dobytku! Ach, dobrý Bože, ať zase vstane. Prosím, ať se zvedne…“

Ale jeho zoufalé modlitby zůstaly nevyslyšené.

Připadalo mu to jako hodina, ale ve skutečnosti uběhlo jen několik minut, než se Izák vrátil s Konrádem. Konrád přeskočil branku a zastavil se vedle Robina. „Co se stalo?“

„Já nevím. Je nemocný. Třese se a má horečku. A chtěl si lehnout. Tak jsem…“

„Izáku, pojď sem s tím světlem.“

Izák k nim přistoupil. „Je to kolika?“

Co je to za hrozné a neblahé slovo, pomyslel si Robin. Nevěděl, co znamená, ale děsilo ho.

Konrád si vzal od Izáka lampu, dřepl si vedle Argose do mokré trávy a prohlížel ho ve slabém světle. Černé vlasy měl přilepené na tvářích a zjizvenou tvář velmi bledou. Argos slabě zařehtal, skoro neslyšně. Pohnul hlavou, jako by se chtěl ještě jednou narovnat, ale jenom to tak vypadalo. Nechal hlavu bezmocně zase klesnout a rychle dýchal. Konrád nakonec vstal a vrátil Izákovi lampu.

„Nemůžeme nic dělat,“ řekl tiše.

„Ale… jak to, že ne?“ Robin slyšel, jak pronikavě zní jeho hlas. „Co s ním je?“

„Je to, jak říká Izák. Kolika.“

„Ale…“

Konrád ho přerušil gestem. „Udělal jsi to nejsprávnější, Robine. Ale teď, když leží, už ho nic nepřiměje, aby vstal.“

Robin otevřel ústa k protestu a zase je zavřel. Měl stažené hrdlo.

„Není to tvoje vina, chlapče,“ ujistil ho Konrád naléhavě. „Tys udělal, cos mohl. A teď běž. Koukej se dostat do sucha. Já u něj zůstanu.“

„Ne.“

„Udělej, co ti říkám. Izáku, vezmi ho s sebou.“

Izák mlčky položil Robinovi ruku na předloktí.

Robin ji prudkým pohybem setřásl. Slyšel v hlavě zvláštní šumění. Udělal dva nejisté kroky k velkému tělu ležícímu na zemi mimo světelný kruh lampy. Déšť ustal.

Konrád k němu přistoupil. „Myslím to vážně, Robine. Teď půjdeš. Nemůžeš nic udělat a já nedovolím, abys přihlížel jeho smrti.“

Robin ho skoro neslyšel. Neodpověděl. Pomalu si klekl vedle nemocného koně na studenou zem. Nemohl prostě odejít a ani nechtěl. Už mu nebyla zima. Noc mu teď vůbec nepřipadala nehostinná a nepřátelská.

Konrád ho popadl za rameno. „Robine, naposledy…“

Robin se bez většího úsilí vytrhl. „Nech mě.“ Skoro zavrčel. Konrád zaváhal.

Robin znovu položil paži kolem Argosova krku, stejně jako to udělal předtím ve stáji, a opřel si čelo o velkou, teplou koňskou hlavu. Zavřel oči a nemyslel vůbec na nic. Nepolykal a nedýchal, jeho tělo bylo nehybné. Jenom srdce tlouklo. Později měl pocit, že mu tlouklo v hlavě. Srdce nebo něco jiného. Jeho ruka jakoby sama od sebe sáhla po vodítku ohlávky. Sevřel ji prsty. Pak se pohnul.

„Proboha, Konráde, podívej se na to!“ Izákův hlas zněl přidušeně. „On vstává! On zase vstává!“

Argosovo tělo se zachvělo. Hlava mu vyčerpaně visela a skoro to vypadalo, že se kymácí. Ale stál.

Konrád překonal svůj úžas a neztrácel čas. „Dělej, Robine. Pohni s ním. Voď ho v kruhu.“

Robin zmateně zamžoural, ale rychle se vzpamatoval, přehodil si lano z levé do pravé ruky a zatáhl. Argos se dal těžkopádně do pohybu a pomalu jako předtím začali znovu chodit v kruhu. Konrád je sledoval krok za Robinem a nespouštěl z koně oči.

„Izáku, jdi, přines přikrývku. A pro Robina taky jednu.“

Izák podal Konrádovi lampu a spěchal pryč. V mžiku byl zpátky, připojil se k nim a v chůzi položil Argosovi na hřbet velkou vlněnou deku. Druhou přehodil Robinovi přes ramena. „Tumáš. I když nevím, jestli to pomůže. Tady, Konráde, pro tebe jsem taky vzal jednu.“

„Děkuju. Jdi spát. A svlékni si ty mokré věci.“

„Provedu.“ Izák se trochu nejistě zašklebil na Robina a vydal se k plotu.

Konrád vykročil za ním. „Izáku,“ zašeptal skoro neslyšně.

„Ano?“

Konrád vrhl krátký pohled k zamračenému nočnímu nebi, pak se podíval na Robina a Argose, kteří se pohybovali na druhém konci dvora podél plotu, kůň nepravidelnými, váhavými kroky, Robin odhodlaně a bděle.

Otočil se znovu k Izákovi. „Jestli jsi mu nakloněný, nebudeš nikomu vyprávět, cos tady dneska v noci viděl. Je to jasné?“

Izák udiveně pokrčil rameny. „Jistě, když to tak chceš…“

„Ano. Znám tvou výřečnost. Tak se tentokrát ovládni.“

Izák svraštil čelo. „Proč?“

„Jak si vysvětluješ to, co udělal?“

„No, vůbec nemám ponětí. Vlastně to bylo něco nemožného, že?“

„Ano.“

„Jako ta věc s hřebečkem, o které mluvili Jan a Cedrik. Je to jako…“ Nedokončil větu.

Konrád přikývl. „Takže víš, o čem mluvím. Nedostaň ho do potíží.“

Izák pomalu přikývl. „Jistě. Buď bez starosti.“

„Dobrá. A teď utíkej, chlapče.“

„Ano. Mám říct Marii, aby vám udělala něco teplého?“

„Ne, není třeba. Tohle může trvat ještě hodiny.“

„Tak dobře.“

Konrád se díval za Izákem, který mizel v dešti, a potom se vrátil k Robinovi.

Trvalo až do rozbřesku, než krize definitivně odezněla. Když zavedli Argose zpátky do boxu, působil unaveně a vyčerpaně, ale už nebyl nemocný. Oči měl jasné, krok pravidelný a klidný, a normální teplotu.

Robin mu sundal ohlávku a přikrývku, sáhl pro hrst čisté slámy a začal ho třít. Teď to byl on, kdo se roztřásl. V rukou jako by najednou neměl sílu a paže měl těžké jako olovo. Ale nic si z toho nedělal. Byl rád. Nevěřil, že se Argos dožije dnešního rána. Byl skoro zázrak, že stál na nohou, ne právě v nejlepší formě, ale živý.

Konrád znovu přehodil Robinovi deku přes ramena a vzal mu z ruky slámu. „Nech to radši udělat mě.“

„Dokážu to sám!“

„Ano, o tom nepochybuju. Ale přesto.“

Školenými dlouhými tahy hřebelcoval koně, přinesl suchou přikrývku, položil mu ji na hřbet a pevně zavázal. „Tak, to by prozatím stačilo. A teď jdeme, Robine.“

Chlapec vrhl na Argose úzkostlivý pohled. „Neměl bych tu radši zůstat?“

„Ne. Už je v pořádku. Můžeš být bez starosti.“

Konrád ho vedl přes dvůr, kolem stodoly a klisen ke svému domu. Byla ještě tma, ale Robin měl pocit, jako by se už rozednívalo. Tiše vešli. Robin čekal u dveří, zatímco Konrád prošel důvěrně známým prostorem a zapálil lampu na stole.

„Sedni si.“

„Neměl bych spíš…“

„Máš se posadit.“

Robin ochotně poslechl. Nohy se pod ním skoro podlomily, když klesl na lavici.

V krbu byly ještě žhavé uhlíky. Konrád přiložil trochu troudu, chvíli počkal a pak přidal dřevo. „Není důvod budit Marii,“ zamumlal.

„Určitě ne,“ souhlasil Robin. „V poslední době je hodně unavená.“

Konrád neodpověděl. Zůstal stát u ohniště, než se dříví rozhořelo. Pak nalil víno ze džbánu na zemi do malého kotlíku, pověsil ho nad oheň a prohrabal Mariiny zásoby bylinek, až našel skořici a hřebíček. Nasypal do vína od každého trochu, vzal z široké police na stěně dva poháry, naplnil je horkým, silně vonícím nápojem a opatrně přinesl ke stolu.

„Tady máš. Pij, dokud je horké.“

Robin pomalu sevřel pohár studenými dlaněmi. „Děkuju.“

Konrád k němu přisedl a Robin si vzpomněl na den, kdy sem přišel. Byl tady na večeři a tenhle muž ho naplňoval takovou bázní, že měl úplně stažené hrdlo. To se naprosto změnilo. Choval Konráda ve velké úctě, a i když pořád nastávaly chvíle, kdy se v jeho společnosti cítil stísněně, už se ho nebál. Už nebyli cizinci.

„Ona má těžké těhotenství,“ řekl Konrád nečekaně. Také držel pohár v dlaních s lokty opřenými o stůl a díval se do tmavě červené, horké tekutiny před sebou. „Takové to ještě nikdy nebylo. Tohle dítě jí dává zabrat.“

„Jak dlouho ještě?“ zeptal se Robin opatrně. „Už to bude brzy, ne?“

„Ne. Myslíme, že ještě dva měsíce.“

„Jezulátko.“

„Chlapče, ty jsi ale opravdu bezbožník.“

Robin zděšeně zvedl hlavu. „Odpusť. Tak jsem to nemyslel…“

Konrád se mdle usmál. „Já vím, že ne. Je možné, že máš pravdu. Třeba to bude o Vánocích. Uvidíme.“

Chvíli bylo ticho.

„Jak jsi to udělal, Robine?“ zeptal se Konrád konečně. Jeho hlas zněl klidně a tiše jako obvykle, nic v něm nečíhalo.

„Já nevím,“ odpověděl chlapec upřímně.

„To jsi měl na mysli, když jsi mi tenkrát řekl, že jim někdy rozumíš?“

„Ano, možná. Nejsem si jistý. Nevím přesně, co to je.“

„Když jsi k němu šel, věděl jsi, že zase vstane?“

„Ne.“

Konrád se na něj zamyšleně zadíval. Pak kývl k poháru. „Dopij to víno. Doufám, že to neodstonáš.“

„Ne, určitě ne. Mně nebyla zima. A nikdy nejsem nemocný.“ Ale zvedl pohár a zhluboka se napil. Pocítil blažené teplo.

Pršelo pořád víc. Konrád vstal a zavřel okenice. „Bude lepší, když zůstaneš po zbytek noci tady. Přeneseme Henryho do postele k jeho bratrům.“

„Ale ne, to není nutné…“

„Zatraceně, uděláš jednou bez odmlouvání, co řeknu?“

Robin vzdychl. „Ano, Konráde. Stevie je tvůj nejstarší, že?“

„Je to tak. V květnu mu bude šest.“

„A Štěpán je jeho kmotr?“

„Uhádls.“

„Povíš mi, co se stalo mezi ním a mým otcem?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože je lepší na to zapomenout. Není třeba, abys to věděl.“

„Ale…“

„Nesnaž se, Robine.“

Robin přikývl. „Tak dobrá.“

Mlčky vyprázdnili poháry. Pak ho Konrád doprovodil po schodech do horní světnice, kde stály tři dřevěné postele. V jedné spal starý Henry, o další se dělili Stevie a Vilém, ve třetí ležela Elinor s nejmladším bratrem. Konrád se nad nimi sklonil a opatrně zvedl malého Henryho. Žádný z chlapců se neprobudil, když ho uložil k jeho bratrům a pečlivě přikryl.

Ukázal na úzké místo vedle Elinor. „Dobrou noc, Robine. Moc prostoru už nezbylo.“

„To je jedno,“ zašeptal Robin. „Dobrou noc.“

Ve tmě ze sebe stáhl mokré věci a pověsil je na konec postele, aby uschly. Slyšel Konrádovy tiché kroky na schodech. Pak se uložil vedle holčičky do teplé postele, ujistil se, že jí neubírá moc přikrývky, a skoro okamžitě usnul.

Příští den přijel do Waringhamu nový hrabě.

Přesněji řečeno, přijel už večer předtím, ale nikdo ve vesnici o tom nevěděl. Jenom žebrák Oswald ho viděl, ale ten býval často opilý a v tom stavu vídal prapodivné věci, takže mu nikdo nevěnoval pozornost, když ráno u vesnické studny hlásil příjezd panstva. „Přinejmenším dvacet, ale spíš třicet rytířů. Všichni ve zlaté zbroji. V jejich čele byl mohutný rek. Měl meč dlouhý jako obě moje paže. Rukojeť a pochva byly posázené drahokamy, věřte mi, jiskřily v dešti…“

„No jo,“ zabručela nevrle Winifred, žena kováře Matouše. „Tos viděl jiskřit désť. A rytíři vyjeli z tvého měchu s vínem.“

„Ne, Winifred, věř mi, opravdu přijeli. Náš nový lord s celým průvodem rytířů. Nejmíň třicet, jestli ne čtyřicet.“

Winifred popadla vědro a otočila se. „Ty jenom žvaníš hlouposti.“ Oswald otevřel pusu k protestu, ale když viděl, že Winifred opravdu odchází, rychle změnil téma: „Winifred, dáš mi čtvrtpenci?“

Ochotně sáhla do kapsy své zástěry, vytáhla minci a hodila mu ji. „Tumáš. A nepropij to hned.“

„Chraň Bůh, Winifred…“

„Jo, chraň mě Bůh před tvým žvaněním,“ zamumlala už na cestě pryč.

Ale Oswald nelhal, nanejvýš trochu přeháněl. Geoffrey Dermond, zasloužilý rytíř ve službách Černého prince, který zatím vlastnil jenom menší léno na severu poblíž Guinsboroughu, přijel pozdě večer na zdejší hrad se sedmnácti ze svých nejlepších lidí jako nový hrabě z Waringhamu, aby konečně sklidil plody své dlouholeté věrnosti. Na hradě našel houf neotesaných chlapíků, kteří tam na arcibiskupův příkaz očekávali jeho příjezd. Geoffrey je vyplatil a ukázal jim dveře. Ráno poslal dva muže do vesnice, aby našli šafáře a rychtáře, kteří ho měli seznámit se stavem jeho léna. Na výzvu nového lorda se skutečně okamžitě dostavili. Geoffrey Dermond byl muž meče, o zemědělství nic nevěděl. Přesto poměrně brzy pochopil, co je hlavním zdrojem jeho nového bohatství. A ještě před polednem se vydal ke stájím.

Jako každý příchozí dorazil nejdřív ke klisnám. Vládlo tam pokojné, téměř zimní ticho. Dveře stájí byly pevně zavřené a nikde nebylo vidět lidskou duši. Pomalu šel dál a jeho těžký krok duněl mezi boxy jako široko daleko jediný zvuk. Prošel kolem velké stodoly na druhý dvůr. I tady bylo ticho a všechny stáje zavřené. Kromě jedné. Slyšel odtud dusot kopyt a tichý hlas, který něco mumlal.

Beze spěchu došel k otevřeným dveřím a nahlédl dovnitř. Objevil tam pěkně rostlého mladého grošáka a světlovlasého chlapce, který ho hřebelcoval.

„Proboha, proč se musíš vždycky vyválet ve vlastním hnoji, Argosi? Jak to mám z tebe dostat, co?“

„Člověk by si myslel, že dobře vidí, kam si lehá,“ pronesl Geoffrey.

Chlapec se k němu otočil, na chvíli jako by užasl nad jeho zjevem, a přistoupil blíž. „Sire?“

„Kvůli tomu jménu. Historie říká, že měl sto očí.“

Robin se usmál. Ano, to je pravda, pomyslel si, ale nebyly mu nic platné. Nakonec byl stejně slepý jako tenhle nemotora. Takže to jméno vlastně sedělo. Ale neřekl to. Odložil kartáč. „Jdete za Konrádem, sire?“

„To je stájmistr?“

„Ano.“

„V tom případě ano.“

Robin odstrčil Argose stranou, protlačil se kolem něj a vyšel ven. „Když chvíli počkáte, přivedu ho.“ Zavřel a zasunul závoru spodní poloviny dveří.

Geoffrey se mu díval přes rameno. „Máš tady pořádného koně, chlapče.“

Robin se pyšně usmál. „Ano, a ještě roste, sire.“

„Opravdu?“

„Myslím, že ano.“

„Proč si to myslíš?“

„Je ještě mladý. Až do jara může ještě růst. A jeho rodiče jsou velcí.“

„Jsou tady oba?“

„Ano. Jedna z našich nejlepších chovných klisen a nový plemenný hřebec. Tohle je jeho první ročník.“

Geoffrey uznale přikývl a prohlížel si koně.

Robin se ujistil, že jsou dveře dobře zavřené. „Jestli souhlasíte, přivedu teď Konráda, sire.“

„Ano, jen jdi, chlapče. Já se tu mezitím trochu porozhlédnu, jestli nemáš nic proti tomu.“

„To sotva, sire. Beztak všichni patří vám, že?“

Geoffrey přimhouřil oči a ostře se na něj podíval. „Jak jsi na to přišel?“

„No, já jenom…,“ zadrhl se Robin. „Jak jste se díval na Argose, sire. Jako by se vám líbil, ale ne jako byste ho chtěl koupit. Jestli jsem byl nezdvořilý…“

Geoffrey se zasmál. „Ale ne. Vždyť máš pravdu.“

Robin se uklonil. „Mylorde.“

Geoffrey ho přívětivě pozoroval. Jaký zdvořilý chlapec! Počítal s tím, že tady narazí na houf koktajících selských tupců s odstávajícíma ušima. Není divu, že je tenhle chov zlatý důl, když se o něj starají takoví lidé. „Jak se jmenuješ, chlapče?“

„Robin, mylorde.“

„Tak dobrá, Robine. Utíkej pro stájmistra.“

Robin se znovu uklonil, otočil se a běžel. Bez dechu dorazil do kuchyně. Rozrazil dveře a vtrhl dovnitř. „Konráde…“

Ostatní už seděli u stolu.

„Už zase jdeš pozdě,“ zabručel Štěpán skoro triumfálně.

Robin si ho nevšímal. „Já vím, ale…“

„Ušetři nás svých výmluv a umyj si ruce, Robine,“ vyzvala ho Marie.

„Nechte ho přece domluvit,“ pronesl Konrád tiše. „Co se děje, Robine. Argos?“

Robin divoce zavrtěl hlavou. „Ne. Ale máme návštěvu. Hrabě z Waringhamu.“

V kuchyni se rozhostilo ticho. Všichni na něj zírali.

Robin přistoupil k vědru a ponořil do něj ruce. Přes rameno dodal: „Je u dvouletých. Chce s tebou mluvit.“

Konrád se beze spěchu zvedl.

Robin si utřel ruce a chtěl si sednout na své místo. Ale Konrád mu cestou ke dveřím poklepal na rameno. „Půjdeš se mnou.“

Robin vrhl toužebný pohled na hrnec na stole, z něhož se kouřilo. „Proč?“

„Protože jsi na něj natrefil. Je to jenom zdvořilost. Tak pojď.“

Robin zabručel. „Když to musí být.“

„A ty taky, Štěpáne.“

Štěpán vstal. Jeho výraz napovídal, že nemá o nic větší chuť než Robin, ale beze slova se k nim připojil.

„Tak co?“ zeptal se Konrád. „Bude zlý, Robine, co myslíš?“

„No, spíš docela v pořádku. Zasloužilý rytíř a vzdělaný muž. A má rád koně.“

„A jak tohle všechno víš? Ty ho znáš?“

„Ne. Ale na rukávu má znamení rytířského řádu, k němuž patří jen nejstatečnější muži Černého prince. Proto zasloužilý. A znal význam jména Argos. Proto vzdělaný. A přišel sem dřív než do vesnice, jinak bychom už o jeho příjezdu věděli. A měl spoustu otázek o koních. Takže…“

Štěpán na něj ze strany vrhl užaslý, trochu zděšený pohled, jehož si Robin nevšiml. Stájmistr ale věnoval Štěpánovi ironický úsměv. „Říkal jsem ti, že je to chytrá hlava.“

Štěpán popuzeně zabručel: „Příliš chytré hlavy končí v oprátce.“

Robin se na něj rozhořčeně podíval, ale než se mohl zeptat na smysl jeho slov, došli ke stájím.

Geoffrey Dermond, nebo teď vlastně Geoffrey z Waringhamu, právě podával Argosovi sladké zimní jablko.

Robin sklopil hlavu, hodně hluboko, aby Štěpán nezahlédl jeho drzý úšklebek. Tak do toho, Štěpáne, vynadej mu…

Štěpán nic takového neudělal. Stejně jako Konrád se novému hraběti lehce uklonil; nebylo to víc než kývnutí.

Geoffrey na ně upřel tentýž pronikavý pohled, který Robina téměř vyvedl z míry. Potom se otočil ke Štěpánovi, staršímu z obou mužů, jehož zřejmě považoval za stájmistra.

Ale než ho mohl oslovit, řekl Konrád: „Já jsem Konrád, stájmistr. Tohle je Štěpán, předák.“

Žádné k vašim službám nebo alespoň mylorde. Robinovi připadalo tohle představování hrozně nezdvořilé a přál si, aby byl odsud na míle daleko.

Geoffrey jako by si toho opomenutí ani nevšiml. „Tak tedy, Konráde. Rád bych si tu všechno prohlédl. Koně, stáje i tvé lidi. Mám o tenhle chov velký zájem.“

Konrád znovu naznačil úklonu. „Jak si přejete.“

Znělo to však jako táhni k čertu.

Geoffrey se pousmál. „Buď bez obav, stájmistře. Já ti nebudu fušovat do řemesla. Podíval jsem se do knih a nedokážu si představit, že by tu bylo něco k vylepšování. A pokud ano, nevěděl bych co. Nerozumím chovu koní ani z poloviny jako tenhle kluk.“

Konrád se na něj podíval zpříma a nedal najevo překvapení ani podezíravost. Na jeho tváři zůstala bezvýrazná maska, ale trochu uvolnil postoj.

„Jestli si přejete, ukážu vám nejdřív klisny.“

„Souhlasím.“

Konrád pokynul do směru, odkud přišli. „Tudy, mylorde. Robine, myslím, že se můžeš jít najíst.“

Ostatní mu naštěstí něco nechali. Když se posadil a nandal si na talíř, zahrnuli ho otázkami.

„Tak co? Jaký je?“

„Jak vypadá?!

„Co říkal?“

„Je nafoukanej?“

„Tak konečně mluv, člověče,“ naléhal Izák.

Robin se zasmál. „Vždyť mě nepustíte ke slovu. Hm, no… je to rytíř Černého prince. Tak kolem čtyřicítky. Vysoký statný chlap. Tmavé vlasy, normanští předkové, řekl bych.“

„Měl na sobě zbroj?“ chtěl vědět Crispin.

„Ne. Dobré holínky a jezdecké kalhoty. Kabátec z tmavomodrého sametu a přes to svrchní šat s erbem – černý kůň a bílý vavřín na červeném poli. Drahocenný plášť a žádný meč. Zdá se, že nepřijel, aby ti usekl hlavu.“

Nesmáli se.

„A jaký je… jinak?“ zeptala se Marie tiše. Věděla, co si Konrád myslí o šlechtě obecně a o lenních pánech zvlášť, jak málo se snaží skrýt nedostatek respektu, a byla nervózní. Robin jí dobře rozuměl. I on byl nervózní.

Udělal konejšivé gesto. „Přívětivý. Není posedlý tím, aby se před ním lidé krčili. Muž z venkova, odhaduju. Žádný vznešený lord z Londýna. No jo, ti by si taky sotva dali vnutit léno v tomhle zapadlém kraji.“

Hrabě z Waringhamu zůstal v hřebčíně skoro celé odpoledne a nakonec odešel jen proto, že mu jeden z jeho lidí přišel oznámit, že jeho rodina a družina dorazí za necelou hodinu. Právě prý přijel posel, který ohlásil jejich příjezd.

Štěpán a Konrád se s úlevou vrátili ke své práci. Robin, mezitím jako všichni ostatní zaměstnaný večerním krmením, zahlédl, jak spolu přicházejí na dvůr. U stodoly se zastavili, zjevně pohroužení do vážného rozhovoru, ale nebyli téhož názoru. Nakonec se rozloučili. Robin kvitoval s úlevou, že se Štěpán vydal směrem k jednoletým koním a Konrád se ujal prohlídky dvouletých. Ani jeden z nich nevypadal šťastně, ale Štěpánova tvář měla ten nepřítomný, mírně vyděšený výraz, který signalizoval, že je dobré mít se před ním na pozoru.

Konrád šel pomalu podél obou řad stájí, aniž by dal najevo, co si myslí.

Izák nakonec sebral odvahu a položil mu otázku, kterou měli všichni na jazyku. „Co myslíš, co nás čeká, Konráde? Dobré, nebo špatné časy?“

„Jak to mám vědět?“

„Přece jsi s ním byl celé odpoledne. A… on celou dobu mluvil. Myslel jsem, že…“

Konrád mávl rukou. „Ano, pravý žvanil. Přesně jako ty.“

Izák obrátil oči v sloup a pokýval hlavou. Beze slova se vrátil ke své práci.

„Nejspíš to mohlo dopadnout hůř,“ ozval se Konrád neochotně. „Není to jedna z těch nafoukaných, fajnových prázdných hlav. A chce, aby všechno pokračovalo tak jako doteď. Jenom doufám, že se tady nebude producírovat každý den a koukat nám na prsty.“

Izák spokojeně přikývl. „Odhaduju, že bude mít na práci i jiné věci, ne?“

„A co by to mělo být? Tihle lidi nepracujou.“

„Ne. Ale táhnou do války.“

„Ano. Ale říká se, že právě zase nastalo příměří.“

„I kdyby, tak vydrží nanejvýš do jara.“

„Tím bych si nebyl jistý. Taky se říká, že válečné pokladny jsou prázdné.“

Izák se ušklíbl a znovu zvedl vidle. „Zdá se, že naše vlna moc nevynesla.“

Konrád se na něj zaraženě podíval a měl co dělat, aby se nerozesmál jako všichni ostatní. „Zavři tu svou nevymáchanou hubu a běž si po své práci.“

„To udělám, Konráde, to udělám.“

Několik dní po svátku svatého Martina přišel kovář Matouš, aby znovu okoval několik dvouletých hřebců. Hektor byl jedním z nich a Robin ho po obědě vyvedl na vzdálenější dvůr, kde stála kovárna. V malém kovářském krbu už hořelo, Matouš opíral nohu o kovadlinu a bavil se s Konrádem.

„… skutečná kráska, lady Matylda. Opravdu jemná dáma. Světlovlasá, velmi světlá, s nádhernýma šedýma očima. A ty šaty, chlapče, hotová báseň. Opravdu vznešená dáma.“

Konrád si založil ruce a posměšně zasupěl.

„Jo, já vím, já vím. Ty nemáš pro tyhle věci smysl. Ale teď mě napadá, jak se daří Marii?“

„Dobře.“

„Winifred vzkazuje, že kdyby potřebovala pomoc, pošle jí naši Martu. Je to opravdu šikovné děvče.“

„Děkuju, není třeba.“

Robin nevěřil svým uším. Proč ne, Konráde, pomyslel si bezradně. Samozřejmě že potřebuje pomoc. Nechápavě zavrtěl hlavou a uvázal Hektora k plotu.

„Aha, tady je Robin.“ Kovář se na něj vesele usmál. „A jak se daří tobě, můj chlapče?“

Robin bezděčně opětoval jeho neodolatelný, široký úsměv. „Sotva by to mohlo být lepší. Kde začneme? Vpředu, nebo vzadu?“

„Vždycky vzadu.“ Matouš dlouhými kleštěmi postrčil podkovy dál do ohně. „Ještě chvíli to bude trvat. „Už jsi viděl lady Matyldu, Robine?“

„Ne.“

„No, ta se ti bude líbit. Nádherná žena. Nádherná. Byl jsem dneska ráno nahoře, víš, brána potřebovala opravit. A lady Matylda vyšla a pozdravila nás. Mají velikou domácnost. Přivedli si dvacet rytířů, některé s celými rodinami, a řadu vlastních sluhů. A malého kněze, ještě zelenáče, velmi vážného a horlivého mladíka, řekl bych.“

„Tak kde to vázne, Matouši, začneme?“ Konrádovi se nedařilo skrýt netrpělivost.

Matouš se nenechal vyvést z konceptu. „Hned, Konráde, podkovy ještě nejsou dost horké. A mají taky syna. Mladého sira Mortimera. Je asi tak starý jako ty, Robine.“

Robin projevil jen mírný zájem. „Skutečně.“

„Ano, ano. Jenom tohle jedno dítě. Slyšel jsem, že druhé zemřelo na mor. Pořád to říkám, černá smrt si nevybírá, bere každého, rolníka i šlechtice… Ach, odpusť, můj chlapče. O tom víš sám dost. Zapomněl jsem…“

Robin odevzdaně přikývl. „To nic.“

„Hm, ano, hezký chlapec, ten sir Mortimer. Je podobný otci, normanská hlava. Jenom oči, tedy oči má po lady Matyldě. Šedé. A je to mladý větroplach, řekl bych. Ale to jsou v tvém věku všichni.“

Konrád už toho měl dost. „Myslím, že si tu poradíte sami.“

Matouš souhlasně přikývl. „Ano, jen běž Konráde. A mysli na to, co jsem ti řekl o naší Martě…“

„Ano, děkuju. Robine, kde je Izák?“

„V sedlovně, myslím.“

„Tam už jsem se díval.“

Izák řekl, že jde pro pivo, vzpomněl si Robin. Zkasíroval od něj půl pence – údajně na něm zase už byla řada – a odešel se džbánem do vesnice. A když se Izák vydal pro pivo, mohlo se to protáhnout.

„Tak nevím, Konráde.“

Konrád na něj vrhl ostrý pohled. „Samozřejmě. To jsem se mohl zeptat třeba Hektora, co?“

Robin s nevinným výrazem vykulil oči. „Ale jak to mám vědět…“

Konrád ho gestem umlčel. „Ušetři mě planých výmluv. Však já už si ho najdu.“ Otočil se. „Lumpové,“ zabručel, když se spěšně vzdaloval.

Robin uchopil Hektorovo zadní kopyto oběma rukama a pokradmu se ušklíbl.

Kovář vytáhl podkovu z ohně, chvíli do ní bušil kladivem, vzal míru, ještě jednou ji zpracoval, zchladil a přinesl. „Tak uvidíme… Jo, to by šlo. Zdá se, že jsi sem dobře zapadl, můj chlapče.“

Robin přikývl. „Ano.“

„Drž to kopyto trochu výš. Ano, takhle je to ono. A nelituješ, že ses vrátil?“

„To ne, Matouši. Poslyš, ještě jsem neměl příležitost ti poděkovat.“

Kovář vytáhl z kožené zástěry podkovák, nasadil ho a máchl kladivem. „Za co, proboha?“

„No tenkrát, když jsem přišel. Nevím, cos mu řekl, ale… zkrátka ti děkuju za přímluvu.“

Kovář se tiše zasmál a nasadil další hřebík. „Nemusel jsem toho moc říkat. Konrád není hlupák.“

Připevnil podkovu, vrátil se k ohni a přinesl další.

Robin popadl Hektorovo druhé zadní kopyto a zvedl je. Kůň trpělivě držel.

„A co myslíš, jak je na tom Marie doopravdy?“

Robin hned neodpověděl.

„Řekni, co si myslíš, chlapče. Já to neprozradím. Drž to kopyto trochu výš.“

Robin zpevnil stisk. „Moc dobře ne. Něco není v pořádku.“

„A proč mi ten osel nic neřekne?“

„Já nevím.“

„Hm, ale já to vím. Je to tvrdá palice. Příliš hrdý, než aby si nechal pomoct.“

Je to možné, pomyslel si Robin. „A myslíš, že kvůli tomu riskuje, že by se jí něco… mohlo stát?“

„Jo, právě to si myslím. Ona je taky taková. Zvláštní lidi. Dobří, ale zvláštní.“

„Ona sem přišla s ním?“

Matouš bušil kladivem a zavrtěl hlavou. „Ne, je odtud. Je to Ethelwoldova neteř. Její otec, starý Henry, tady býval předákem. Dlouho. Než se chov rozrostl.“

Narovnal se a Robin pustil Hektorovu nohu. Matouš přinesl z ohně třetí podkovu, poměřil, roztloukl, znovu poměřil, roztloukl a zchladil. Pak se vrátil k Hektorovi. Robin držel jeho levé přední kopyto.

Matouš si tiše hvízdl. „Jo, Konrád je tvrdý holomek,“ prohodil nečekaně. „Jenom Bůh rozumí těmhle Skotům, můj chlapče.“

„On není Skot,“ namítl Robin překvapeně.

„Ale skoro. Samozřejmě máš pravdu, není Skot. Ale jeho matka byla Skotka.“

„Opravdu?“

„Hm. A jeho otec byl anglický lukostřelec. Sloužil v oddílech, které obsadily Lowlands, než je odtud vyhnali Skoti.“

„Odkud to víš?“

I třetí podkova pevně držela. Matouš vytáhl poslední, přizpůsobil ji a ponořil do vody. Když se vrátil, odpověděl: „Vyprávěl mi to starý Ethelwold. Přitáhly skotské hordy, zatarasily je v jejich domě a zapálily. Všichni kromě Konráda uhořeli. Všichni. Má tam nahoře ještě pár příbuzných, samozřejmě z matčiny strany. Ale jeho rodiče, jeho sourozenci, všichni uhořeli.“

„Ach Bože.“ Robin byl otřesený. „To je příšerné.“

„Ano, můj chlapče. Je to příšerné. A já se ptám, proč ti tenhle děsivý příběh vyprávím. Ještě jsem to nikomu neřekl. Ty jsi ale zvláštní chlapík.“

„Já? Proč?“

Matouš nasadil hřebík. „Nevím. Nemůžu říct. Nevyžvaň tu historii, chlapče. On by si to určitě nepřál.“

„Nic nepovím. Čestné slovo.“

„Konrád byl samozřejmě ještě kluk, když se to stalo. Je to už dvacet let. Vyskočil z okna potaženého pergamenem. A ten pergamen hořel. Tak se mu stalo to, co má na tváři.“

„Och.“

„Jo jo. Vypadá to jako neštovice, co?“

Robin mlčky přikývl.

„Tak. Jsme hotovi. Tvůj kůň statečně držel. Vypadá skvěle.“

„Děkuju.“

Matouš poklepal Hektora přátelsky po statných plecích. „Pryč s tebou. Pošli mi dalšího.“

„Ano. A Matouši…“

„Hm?“

„Promluv ještě jednou s Konrádem. Kvůli Marii. On na tebe přece dá.“

Matouš si povzdechl. „Dobrá, zkusím to.“

Robin odvedl koně zpátky do stáje a mávl na Crispina, který se vyčkávavě opíral o dveře Filemonova boxu. Na Robinův pokyn otevřel dveře a za chvíli vyváděl koně ven.

Bylo brzy po poledni, ještě asi hodina do začátku krmení. Robin se s povzdechem rozhodl, že už nemá důvod odsouvat úkol, který dostali s Izákem od Konráda před dvěma dny. Bez valného nadšení se vydal na malý dvůr, kde byli ustájení tři plemenní hřebci. Konrádovi se nelíbilo, že za ně žádný z chlapců nenese odpovědnost, a pověřil jeho a Izáka, aby je při nejbližší příležitosti vyvedli na louku a provedli v jejich stájích základní očistu. Proč tedy ne dnes.

Když vešel na travnatý neoplocený dvůr, zjistil, že Izák měl stejný nápad. Jedny z dveří ke stájím byly otevřené, a na louce stál Narcis, nejstarší a nejslavnější hřebec celého chovu, jehož jméno zvedalo ceny do závratných výšek. Dobře, že ho koupěchtiví rytíři teď nevidí, pomyslel si Robin trochu posměšně. Hřebec stál se sklopenou hlavu přímo u plotu a třásl se zimou. Vypadal ztraceně a vyhuble, bylo na něm vidět, že chce zpátky do stáje.

Izák stál v otevřených dveřích, vidle vedle sebe jako kopí, a mluvil s cizím chlapcem v kožešinou podšitém plášti, světle červených punčochách a vínově červeném kabátci – přiléhavém a velmi oblíbeném u mladých mužů vyššího stavu, který, jak před časem nespokojeně podotkl bratr Filipus, bývá stále kratší a kratší. Robin poznal chlapce podle kovářova popisu.

„Je mi líto, ale nemůžete na něm jet, lorde,“ vysvětloval mu právě Izák trpělivě.

„Proč?“ chtěl vědět cizinec. Jeho hlas zněl ostře a hněvivě.

V Izákově hlase byla znát nervozita. „On dávno není zvyklý na sedlo, už se na něm nedá jezdit…“

„Ušetři si to poučování! Jak se jmenuješ?“

„Izák, lorde.“

„Ahaaa,“ protáhl mladík. „Bastard Izák. Už jsem o tobě slyšel.“

Izák nevěděl, co odpovědět, a bezmocně se rozhlédl. Viditelně se mu ulevilo, když zahlédl Robina. „Poslyš, Robine, možná bys mohl vysvětlit…“

Chlapec se otočil na podpatku. „Aha. Další takový podobný?“

Robin se zdvořile uklonil a přistoupil blíž. „Sire Mortimere.“

„Ano, naprosto správně. A kdo jsi ty?“

„Robin, sire.“

„Tak Robine. Běž a přiveď mi stájmistra. Okamžitě.“

Robin se podíval na Izáka s lítostí. „Ano, sire. Ale nejsem si jistý, že je tady…“

„Radši udělej, co ti povídám,“ pohrozil mu Mortimer tiše.

Robin se otočil a vydal se hledat Konráda. Měl štěstí. Právě mu vyšel vstříc od sedlovny. „Dobře, že jsi tady, Konráde. Můžeš se mnou jít k hřebcům? Je tady ten Mortimer a dělá problémy Izákovi.“

Konrád svraštil čelo. „Jaké problémy?“

„Já nevím. Mortimer řekl, že tě mám přivést. Je naštvaný.“

Konrád kráčel vedle něj. „Proč?“

„No, nevím to jistě, ale zřejmě si vzal do hlavy, že se projede na Narcisovi…“

„No potěš pánbůh.“

„… a Izák se mu pokusil vysvětlit, že to není možné.“

„Jenom klid, Robine.“

Vrátili se do malého dvora. Izák stál pořád ještě ve dveřích ke stáji s vidlemi v ruce a působil ztraceně. Mortimer se před ním tyčil rozkročený s rukama v bok. Měl rozepnutý plášť a Konrád posměšně zkřivil ústa, když viděl jeho elegantní oděv.

„Já jsem stájmistr Konrád. Jak vám můžu pomoct, sire?“

„Nechci od tebe pomoc,“ namítl mladík povýšeně. „Chci si stěžovat.“

„Na co?“

„Tenhle hulvát ke mně byl neuctivý.“

Konrád si vyměnil krátký pohled s Izákem. Pak se znovu podíval na Mortimera. „Neuctivý?“

„Ano. Chtěl jsem se projet na tomhle koni a on mi to zakázal.“

„Jsem přesvědčený, že to myslel dobře. Na tomhle hřebci už se celé roky nejezdí. Je zdivočelý. Každého jezdce shodí.“

„Ano, ano, to je možné. To tenhle bastard říkal taky. Ale o to nejde.“

Konrád pozoroval hraběcího syna s usilovně skrývanou nechutí. „Co si přejete, sire Mortimere?“

„Žádám, aby byl ten neotesanec potrestaný!“

Robinovi přeběhl mráz po zádech. Ten vymóděný a hloupý spratek, který jemu a Izákovi nesahal ani po ramena, vyzařoval tak zlomyslné odhodlání, až mu to skoro bralo dech. Vycházelo z něj tolik svévole a zvůle, že se Robin cítil úplně zesláblý. Mortimer mu připadal jako rozpoutaný přírodní živel. A navíc jeho hlas. Jeho štěkavý, rozkazovačný tón měl tolik společného s hlasem bratra Antonína…

Zdálo se, že i Konrádovi došla řeč.

Mortimer natáhl dlouhý, pěstěný ukazovák. „Nedovolím, aby se se mnou takhle mluvilo! A jestli to neuděláš ty, pověřím jednoho z rytířů mého otce…“

Konrád se mlčky otočil k Izákovi a udělal pomalé zřetelné gesto.

Izák zbledl. Jizva na čele mu zčervenala. Odložil vidle a pokusil se protestovat. „Konráde, já jsem jen…“

„Izáku,“ přerušil ho Konrád bezbarvým hlasem.

Izák pochopil. Nevěřícně zavrtěl hlavou, beze spěchu si rozvázal halenu, svlékl si ji a pečlivě ji zavěsil na dveře stáje.

Konrád sundal pásek a Izák se k němu otočil zády. Stájmistr o krok ustoupil, poměřil vzdálenost a udeřil. Kůže pleskla o Izákova záda, ale chlapec stál tiše. Konrád znovu napřáhl ruku a udeřil.

„Ty se nesnažíš, chlape,“ zavrčel Mortimer, který stál stranou se založenýma rukama.

Konrád se na něj mlčky zadíval.

Mortimer se zamračil. „Tak dělej! Dej do toho trochu síly!“

Konrád vypustil dlouho zadržovaný dech, otočil se k Robinovi a kývl na něj.

Robin nechápavě opětoval jeho pohled. Ruce měl jako z olova. Nechtěl tu být. Nechtěl to vidět.

Izák ho pokynem přivolal k sobě a Robin k němu přistoupil. Izák mu položil ruce na ramena a zašeptal: „Drž mě pevně. Jenom mě pevně drž, člověče.“

Robin ho chytil za ruce a pevně ho držel.

Konrádův pásek znovu zasvištěl vzduchem a Izákovo tělo se pod jeho zásahem zachvělo. Slyšitelně vydechl. Robin se díval přes jeho rameno na ohnutá záda, kde po každé ráně zůstal rudý pruh. Měl v ústech hořkou chuť a svíral Izákovy paže stále pevněji. Byl velmi blízko Izákově tváři a viděl, jak mu na spáncích vystupují žíly a rozkousává si rty do krve. Při každé ráně cítil na kůži pot, jako by nastavoval záda sám. Zadržoval dech jako Izák a společně s ním se tak obrnil před každou novou ránou. Jako prvnímu se mu podlomila kolena. Ale oba se udrželi na nohou, dokud Konrád konečně nepřestal.

Ustoupil a mlčky se podíval na Mortimera.

Mladý lord stroze kývl. Robin na něj vrhl krátký pohled. Mortimerovy oči byly velké a rozzářené, ústa se slabě usmívala. Robin pocítil hluboko v útrobách ochromující nevolnost a rychle se podíval zpátky na Izáka, jehož potem zbrocenou, bolestí znetvořenou tvář dokázal snést mnohem snáz.

Konrád si zase uvázal pásek. „Je to všechno, sire?“

Mortimer stiskl rty. „Doufám, že až přijdu příště, nebude mi tady nikdo dělat potíže.“

„Ne. Určitě ne.“

Mortimer se usmál. „Může být vlastně rád, že jsem nepřivedl někoho z našich lidí… A teď mi ukaž, kde jsou jednoletí koně. Chci se na ně podívat.“

Konrád ze sebe nevypravil slovo. Jen přikývl, ukázal směrem ke stájím ročků a vykročil. Mortimer vrhl poslední uchvácený pohled na Izáka a vydal se za stájmistrem. „Počkej na mě laskavě…“

Robin se za nimi díval, dokud nezmizeli za malou stodolou. „Je pryč, Izáku.“

Izák pomalu stáhl ruce z jeho ramen a chtěl se narovnat. Místo toho mu povolila kolena, takže upadl na ledovou zem. Projel si oběma rukama vlasy. „Ježíši… Ach, zatraceně.“

Robin pocítil divokou, vzpurnou hrdost. Dřepl si k Izákovi. „Tys mu to ukázal! Ani jsi necekl a nezafňukal, jak si přál.“

Izák zvedl hlavu. Tvář měl bílou jako stěna a stékaly po ní horké slzy. „Ne, Robine,“ řekl tiše. „On to ukázal mně.“

Robin vstal a přinesl Izákovy věci. „Tumáš, oblékni se, je zima.“

„No a co.“ Izák se strnulými pohyby probojovával do své haleny. Několikrát se zhluboka nadechl a vydechl, potom udeřil pěstí do země. „No jistě, proč ne. Vždyť je to jen bastard Izák. Koho to zajímá.“

„Mě. A Konráda. Měl jsi ho vidět. Nenáviděl ho.“

„Jo. A co mohl dělat?“ Narovnal se. Robin viděl, jak ho to bolí.

„Ach Izáku. Ten bídák!“ Uchopil jeho nataženou ruku a pomohl mu na nohy.

„Ano, bídák.“ Izákův hlas zněl vyčerpaně. „A nebylo to naposledy. Přijde zas, aby tady udělal zle, protože ho to náramně bavilo. A neexistuje nic, co bychom proti tomu mohli udělat.“

„Ne,“ potvrdil Robin chmurně.

Izák se na něj zadíval. „Tvůj bratr Guillaume nebyl o moc lepší.“

Robin zděšeně vytřeštil oči. „Cože?“

Izák tiše vzdychl. „Jo, o tom ty nic nevíš, viď? Tak je to vždycky. Mezi svými doma jsou jako med. Nikdo netuší, co jsou doopravdy zač.“

Robin chvíli přemýšlel. Ve skutečnosti si Guillauma sotva pamatoval. Byl o pět let starší než on a o mladšího bratra neprojevoval zájem. Matně si ale vzpomínal, že Raymond i on byli většinou rádi, když unikli jeho pozornosti. Pomalu zavrtěl hlavou. „Už si na něj moc nepamatuju.“

„Hm. Tys byl ještě mrňous, když tě odtud odvezli. Možná to bylo dobře. V každém případě z tebe nevyrostl někdo jako on.“

Ano, pomyslel si Robin s úlevou. To se nestalo.

Izák se náhle usmál. „Ale já si pamatuju, jak tě posílali do kláštera. Řval jsi. Nechtěl jsi.“

„A měl jsem pravdu. Jak to, že to víš?“

„Byl jsem u toho. Byl jsem vlastně u všeho, co se v tvojí rodině stalo, protože moje matka pracovala jako děvečka v kuchyni.“

Robin se na něj užasle zadíval. „Proč si na tebe nevzpomínám?“

„Protože jsem se vždycky schovával někde v koutě a snažil se být neviditelný. Ale tvůj otec, víš… Byl na mě vždycky hodný.“

Mlčky se na sebe zadívali.

Pak se Robin pohnul a ukázal na Narcise. „Myslím, že je nejvyšší čas.“

Vyšel na louku a odvedl plemenného hřebce zpátky do stáje. On jediný vypadal s průběhem odpoledne spokojený.

Izák stál na dvoře a třásl se zimou.

„Jdi, Izáku,“ řekl Robin. „My se o tvoje koně postaráme.“

„Nepřipadá v úvahu.“

Vydali se za večerní prací. Robin se snažil být rychle hotový, aby mohl pomoct Izákovi, který pochopitelně pracoval s obtížemi. Štěpán dělal, že nic nevidí. Samozřejmě se už záhadným způsobem rozneslo, že se něco přihodilo. Nálada u večeře byla trochu stísněná. Konrád chyběl a nikdo to nekomentoval.

Čekal na ně v sedlovně. „Izáku, Robine. Ostatní můžou jít. Dobrou noc, chlapci.“

Zamumlali pozdrav a vystupovali po žebříku nahoru. Když doznělo poslední zavrzání dřevěných latěk, Konrád se zvedl ze stoličky. Vypadal unaveně. Robina to udivilo. Ještě nikdy na něm únavu nepozoroval.

Obrátil se k Izákovi. „Je mi to líto. Ale neměl jsem na vybranou. Kdyby na tebe poštval své lidi, bylo by to mnohem horší.“

Izák rozpačitě přisvědčil. „Já vím.“

Konrádova tvář se trochu rozjasnila. „Dobře ses držel. Jsem na tebe hrdý.“

Izák zrudl a usmál se. Pro změnu jednou neměl co říct.

Konrád mu krátce přejel rukou po hlavě. „Dejte si na toho spratka pozor. Je to netvor.“

Přikývli a chtěli odejít, ale Konrád je zadržel. „To ještě není všechno. Robine, ty máš přijít zítra brzy ráno nahoru na hrad. Po snídani můžeš jít.“

Robin pocítil ostré bodnutí v žaludku. „Proč, proboha? Já jsem před tím malým smradem ani neceknul.“

„O to nejde. Chce s tebou mluvit lord Waringham.“

Robin si projel vlasy rukou. „Ach ne! Proč?“

„Ten člověk, co ho poslal, mi nic víc neřekl.“

„Myslíš, že zjistil, kdo jsem?“

„Ano. Myslím, že to tak bude.“

Robin si nešťastně povzdechl. „To mi ještě scházelo.“

„Nedělej si starosti. Nedokážu si představit, že by měl něco společného s kláštery. Tak a teď jděte spát.“

Když vystoupali nahoru po žebříku, Cedrik zvedl jejich poháry z bedny, která stála na zemi místo stolu, a Pete jim nalil.

„No konečně,“ zabručel Bertram. „Dozvíme se konečně, co se vlastně stalo?“

Izák si vyměnil pohled s Robinem a široce se zašklebil. Usadil se na svém místě, zhluboka se napil a dal se do vyprávění se sobě vlastní láskou k detailu.

Sklesle a ustaraně přešel Robin příští ráno Mnichovu hlavu a stoupal na strmý pahorek. Zdálo se mu, že hrad Waringham se dnes na pozadí ledově šedého zimního nebe tyčí zvlášť výhrůžně. Ve vzduchu byl cítit sníh. Robin si přitáhl těsněji k tělu tenký plášť a přešel padací most.

Ozbrojený muž s helmicí na hlavě a v kroužkové zbroji vyšel ze strážnice, která se nacházela uvnitř širokého oblouku brány. „Co tady chceš?“

„Jmenuju se Robin. Jeho Lordstvo pro mě poslalo.“

Muž netrpělivě mávl rukou, aby pokračoval dál.

Robin prošel kolem něj a vydal se přes široké nádvoří. Se smíšenými pocity překročil práh velké věže. Neměl pocit návratu domů.

Mohutná vstupní brána vedla do malé, prázdné předsíně. Kamenná podlaha působila solidně, ale byl to trochu klamný dojem. Ve skutečnosti byla pod předsíní hluboká jáma plná hnilobné vody, do níž bylo možné v případě potřeby padacími dvířky svrhnout nežádoucí návštěvníky. Padací dveře byly poslední baštou proti nepřátelům, kteří by pronikli do hradu. Robin neslyšel o tom, že by ji někdo někdy použil. Za předsíní následovaly zásobárny, zbrojnice a kuchyně. Na pravé straně vedlo široké schodiště nahoru do velké síně. Ta zabírala téměř celé poschodí věže a její klenutý dřevěný strop byl skoro dvakrát vyšší než u ostatních podlaží. U čelní stěny proti dveřím stál dlouhý stůl, dva další podél bočních stěn. Všude seděli lidé, především rytíři, ale byly mezi nimi i ženy a děti v pěkných šatech. V obou velkých krbech hořel oheň. Po slámou pokryté podlaze pobíhali psi, děvečky nosily džbány a podnosy s jídlem. Nedaleko dveří stál vysoký muž s šedými vlasy, navlečený do modrých punčoch a sametového svrchního oděvu bez rukávů, zvaného surkot, na nohou měl boty s dlouhými špičkami z měkké kůže a přes ramena kožešinou podšitý přehoz s kapucí. Neměl zbraň, ale přesto mu rytíř, s nímž mluvil, naslouchal s viditelnou úctou. Steward, usoudil Robin. Putoval pohledem po velké síni, ale nezahlédl hraběte ani jeho rodinu. Nepřekvapilo ho to. Dokud žila jeho matka, také většinou stolovali v některé ze soukromých světnic. Jenom o svátcích a oslavách jedla hraběcí rodina v síni se všemi obyvateli hradu a čeledí. Robin se otočil, vyšel ze síně dřív, než ho někdo objevil, a vydal se po schodech nahoru do nejvyššího patra.

Nahoře byla řada menších místností, soukromých světnic a ložnic. Robin se nerozhodně rozhlížel. Náhle se otevřely jedny z masivních dřevěných dveří a vyšel z nich mladý kněz.

Robin zdvořile pozdravil. „Jmenuju se Robin, otče. Můžete mi říct, kde bych našel lorda Waringhama?“

Mladý muž si ho podezíravě prohlížel tmavýma očima. „Co tady pohledáváš?“

„Poslal pro mě.“

„Jak bylo to jméno?“

„Robin, otče.“

Štíhlá tvář se rozjasnila. „Waringham?“

Robin váhavě přikývl „To bývalo.“

„Pojď se mnou. Tudy.“

Zavedl ho do světlé místnosti na jižní straně věže, jejíž okna se otvírala do malé růžové zahrady. Robin si ji pamatoval jako nejpříjemnější prostor v celém hradě. Lady Matylda byla zřejmě stejného názoru. Vybrala si ho jako soukromý obývací pokoj své rodiny.

Když Robin vešel, seděli u pozdní snídaně. Kněz ho postrčil do místnosti a zavřel za sebou dveře.

„Robin z Waringhamu, mylorde.“

Geoffrey vzhlédl a usmál se. „Aha, mockrát děkuju, Konstantine. Pojď blíž, chlapče. Máš hlad?“

„Ne, děkuji, mylorde.“

„Tohle je moje žena. Matylda.“

Robin se k ní otočil a v tu chvíli ho napadlo, jak dlouho už neviděl elegantní dámu. Odvykl pohledu na liliově bílou pleť. Pravidelná tvář se mu nezdála tmavší než bílý, krajkou ozdobený čepec. Spodní oděv – cotardie – ze zelenavě se lesknoucího hedvábí měl přiléhavé rukávy zdobené mosaznými knoflíky. Surkot byl ze splývavého tmavozeleného sametu a na bocích tak těsně zašněrovaný, že nádherně zdůrazňoval její dokonalé tvary. Robin se galantně uklonil. Kovář nepřeháněl. Byla to skutečná kráska. „Lady Matyldo.“

„Buď vítán, Roberte.“

Co to má znamenat, pomyslel si zmateně. Já jsem tu přece mnohem déle než ona. Podíval se jí do očí a pochopil, že jí vůbec není vítaný. Rty tiskla k sobě, šedé oči ho chladně pozorovaly. Ona se mě bojí, zjistil udiveně. A nenávidí mě. Proč?

„Můj syn Mortimer,“ pokračoval Geoffrey v představování.

Robin se neochotně otočil k novému dědici Waringhamu a kývl. Nevypravil ze sebe ani slovo.

Mortimer se na něj škodolibě zašklebil, opřel se v židli a zvedl k ústům velký stříbrný pohár.

Geoffrey nepostřehl Robinovu nevolnost. „Posaď se, Roberte. A teď nám pověz, jak jsi pro všechno na světě přišel na nápad, že se budeš vydávat za stájníka.“

Robin se posadil na jedinou volnou židli, která stála přímo proti Mortimerovi. Malý kněz sklouzl na místo vedle Mortimera a pustil se do své velmi skrovné snídaně.

„Musel jsem si najít práci, mylorde. A neumím nic kromě jízdy na koni.“

„Najít práci!“ Geoffreye to zřejmě pobavilo. „Proč jsi neodešel ke strýčku Georgovi do Whitfieldu?“

„Strýček George je chudý. Nemohl by si mě vzít k sobě. Kromě toho je ve válce.“

„Ne, není. Vrátili jsme se z Calais společně.“

Robina to potěšilo. Měl rád svého podivínského strýce. Ale jeho návrat na věci nic nezměnil. George, jeho žena a sedm dětí nežili o moc lépe než poslední pachtýř ve Waringhamu. Peníze, které George dostával od svého pána jako žold, sotva stačily na živobytí rodiny a udržování zbroje.

„Je strýček zdráv?“

„Jistě. Je to vynikající starý harcovník. Skvělý. Říkal, že po Vánocích se vrátí do Normandie. Toho válka nikdy neunaví.“

Robin souhlasně přikývl. Strýcův vojenský život byl určitě veselejší než jeho domácí bída.

Zajímalo ho, jak dlouho tady ještě bude muset zůstat. Chtěl se vrátit ke své práci. Nebyl tu vítaný a nechtěl tu být. Lady Matylda seděla strnule na židli a čas od času na něj vrhla nepřátelský pohled. Usmrkanec Mortimer z něj nespouštěl oči a bez přestání se šklebil.

Konečně si Geoffrey uvědomil, že se tady Robin asi necítí moc dobře. „Co kdybychom se projeli na koni?“ navrhl.

Robin si pomyslel, že na takovou zábavu nemá čas, ale přesto s úlevou přikývl a rychle vstal. „Velmi rád, mylorde.“

„Můžu jet s vámi, otče?“ vyhrkl Mortimer.

Geoffrey s úsměvem zavrtěl hlavou. „Příště, chlapče. Je tu pár věcí, které musím s Robertem probrat.“

Zvedl se a vykročil ke dveřím. Robin se uklonil Matyldě a chtěl ho následovat, ale Mortimer náhle stál za ním a zahradil mu cestu. „Radši si moc nestěžuj,“ upozornil ho tiše. „Moc by ti to neprospělo.“

Robin opětoval jeho pohled a nesnažil se skrýt svůj odpor. „To věřím. Buďte bez obav.“

Bez pozdravu nechal Mortimera stát a vydal se dolů na nádvoří. Will, jeden z hradních stájníků, vyvedl ze stáje dva osedlané koně. Robin ho trochu znal. Neměli moc často co dělat s koňmi tady nahoře, ale tu a tam přišel některý ze zdejších stájníků dolů do hřebčína, aby se poradil s Konrádem nebo Štěpánem. Kývli na sebe.

Geoffrey už na něj čekal. „Tak co, Roberte? Jsi připravený?“

„Ano, mylorde.“

Projeli velkou bránou, přes most a nahoru na pahorek. Geoffrey ukázal na rozlehlé lesy na východě. „Pojeďme tam. Víš, kudy chodí zvěř?“

Robin zavrtěl hlavou. „Nevzpomínám si. Byl jsem dlouho pryč.“

„V klášteře svatého Tomáše, já vím. Když jsem přijel, našel jsem tu velmi zdvořilý, ale rozhodný dopis od jistého Jeronýma z Berkley, opata od svatého Tomáše. Vznáší právní nároky na tvou hlavu, Roberte.“

Robin zadržel dech. „Mylorde, já…“

Geoffrey se zasmál. „Neboj se, chlapče. Já mu neodpovím. Myslím, že pět let je až dost.“

Bohudíky, pomyslel si Robin s úlevou. Jeho nejhorší starost se ukázala jako neodůvodněná.

„Takže umíš číst?“

„Ano, sire.“

„A psát?“

„Slušně.“

„A latinsky?“

„Ano.“

„Hm. Otec Konstantin do mě hučí, že potřebuje pomocníka, když jsme teď urození lidé. Tohle sice neříká, ale myslí to tak. Je jediným duchovním pastýřem pro celou moji domácnost a vyučuje Mortimera. Zároveň je ale také pilný učenec a písemnosti, které pro mě musí vyřizovat, mu zabírají příliš mnoho času. Jak by se ti to líbilo?“

Robin se zděsil. „Mylorde, já jsem ve své práci naprosto spokojený.“

Geoffrey netrpělivě zabručel. „Ale to přece nejde, chlapče. Ty jsi šlechtic, ne nějaký pacholek.“

„Kdybych byl šlechtic, tak byste tu vy nebyl.“

Geoffrey pobaveně vyprskl. „A ty mi to ani nemáš za zlé. To je od tebe šlechetné.“

„Není to vaše vina.“

„Jistě. Ale zpátky k věci. Nemůžu připustit, abys tady vedl tak ubohou existenci. Když nemůžeš jít ke starému Georgovi, musím se postarat já, aby z tebe něco bylo. Dlužím to tvému otci.“

Robin se pohrdavě zasmál. „Můj otec.“

Geoffrey se na něj překvapeně zadíval. „Ty si o něm nemyslíš nic dobrého, viď?“

„Pche.“ Robin si neuvědomoval, že přesně napodobil Konráda.

„A proč, můj chlapče?“

„Co si mám myslet o muži, který zradil mého krále?“ vyrazil ze sebe zlostně.

„Aha, a ty svého krále miluješ, že?“

„Samozřejmě!“

Geoffrey pokrčil rameny. „To tvůj otec taky. Buď si jistý.“

„A proto ho zradil?“

„Ne. Nic takového neudělal. Pojď, sesedneme a půjdeme kus pěšky. Chci ti vylíčit, jak to bylo. Musím to vědět, byl jsem u toho.“

Robin si nebyl jistý, že chce ten příběh slyšet. Ale sklouzl ze sedla, vzal koně za uzdu a kráčel vedle Geoffreye po šustícím suchém listí. Začalo mírně sněžit.

„Víš, že král Eduard uzavřel smlouvu s francouzským králem?“

„Král Eduard jefrancouzským králem,“ namítl Robin.

„Ne, můj chlapče. Nejsi správně informovaný. Ani on sám už tenhle nárok nevznáší. I to bylo předmětem té smlouvy.“

Robin vytřeštil oči. „Co je to za zatracenou smlouvu?“

„Tobě se nelíbí, že se král vzdává nároku na francouzskou korunu?“

„Jistě. Proč by to dělal? Je synovcem starého krále a ten neměl syny.“

„Ano. Ale Francouzi ho prostě nechtěli.“

„Vlámové ano.“

„Ano, ano. Nebudu se s tebou hádat o politice. Je to, jak to je. V Brétigny byla uzavřená smlouva. Tvůj otec a mnoho dalších tu dohodu podporovali. Měli už války dost, chlapče. Je jich spousta. Já taky. A král už nemá peníze, aby v ní mohl rozumně pokračovat.

Hrad, ve kterém jsme tvůj otec a já měli ležení, patřil k těm, které jsme podle smlouvy měli odevzdat Francouzům. Dobrý hrad u Poissy, strategicky velmi důležitý. Ale jednomu z našich vojevůdců, hraběti, jehož nebudeme jmenovat, se nelíbilo, že se máme hradu vzdát. Přikázal rytířům v tomhle a mnoha dalších hradech, aby se stažením nepospíchali a dlouhou chvíli zaháněli loupeživými výjezdy.“

Robin k němu nevěřícně vzhlédl. „To ale bylo porušení smlouvy!“

„Ano, správně. Ale jak jsem říkal, pokladny jsou prázdné a loupeživé výpravy výnosné. A většina rytířů neměla námitky proti přání svého velitele. Spousta z nich nemá doma vlastní půdu, ve válce se jim žije líp než v míru. Tvůj otec ale věřil, že smlouva se musí dodržet. Zakázal svým lidem účast na loupeživých taženích a požádal o dovolení odtáhnout z hradu. Dovolení mu bylo odepřeno. Tvůj otec tedy napsal králi dopis, který hodlal poslat po tajném poslu. Nemohl uvěřit, že se všechny tyhle věci dějí se souhlasem a vědomím krále. Chtěl ho informovat o porušování smlouvy. Svěřil dopis jednomu ze svých nejvěrnějších mužů, jímž byl Guy z Gimsonu. Znáš ho?“

Robin přikývl a trochu se usmál. „Guy mě učil jezdit na koni.“

„No, Guy už nebude dávat hodiny jezdectví nikomu, můj chlapče. Příští den došlo poblíž hradu k šarvátce. Guy chtěl využít příznivé chvíle a uprchnout, ale do zad ho zasáhl šíp. Byl to anglický šíp.“

Robin ostře nasál vzduch.

„Hm, ano. Velmi podivné. Ale co se stalo pak, bylo ještě mnohem podivnější. Večer přišli muži zmíněného hraběte a uvěznili tvého otce. Když se ptal na důvod, obvinili ho z velezrady.

Co bylo dál, vím už jen z vyprávění, protože té noci jsem musel v jiné záležitosti odjet se svými muži do Calais. Tvého otce obvinili, že chtěl poslat dopis do Paříže jako varování francouzskému králi. O tajném vyjednávání mezi naším zmíněným vojevůdcem a navarským králem. Navara, pokud to nevíš, je malé království ve Španělsku, a tamní král není v dobrém vztahu s francouzským králem. Dopis, který chtěl tvůj otec údajně poslat, měli v rukou. Tvrdili, že ho našli u Guyovy mrtvoly. Dopis skutečně nesl podpis tvého otce. Ale nebyl to jeho rukopis. Možná víš, Roberte, že pergamen je možné seškrábat a znovu popsat.“

Robin nebyl schopný vypravit ze sebe slovo. Jenom přikývl.

Geoffrey mu přátelsky položil ruku na rameno. „Uvěznili ho a příští den ho našli mrtvého, oběšeného na vlastním opasku.“

Robin pomalu zavrtěl hlavou. „Proč to udělal? Proč nepočkal na soudní proces? Copak by mu král nevěřil?“

„Ano. Je to možné. Ale oni nechtěli podstoupit žádné riziko. Neudělal to sám, Roberte, jsem si jistý. Znal jsem tvého otce jako bratra. Možná líp, než jsi ho znal ty. Po smrti tvé matky a sourozenců se z něj stal velmi zbožný muž. Nikdy by neriskoval spásu své duše. A především nebyl zbabělec. Sebevražda byla stejně falešná jako ten dopis. Jenom ne tak důkladně provedená. Můj informátor tvrdil, že na jeho zápěstích byly zřetelné stopy pout…“

Robin nebyl chvíli schopen slova. V ústech měl úplně sucho a srdce mu bušilo do žeber. Ale měl několik palčivých otázek. Energicky tedy polkl a přejel si jazykem zuby, aby měl v ústech dost slin a mohl mluvit. „Ale… proč? Proč ho tak lstivě podvedli?“

„Protože ten velitel si nemohl být jistý, že král by souhlasil s jeho machinacemi. Myslím, že si dělal zbytečné starosti, že král měl stejně malý zájem na dodržení té smlouvy jako on. Ale jisté to nebylo. Na druhé straně nemohl tvého otce jen tak bez vysvětlení odklidit z cesty. To by bylo příliš nápadné. Vymyslel tedy tuhle intriku.“

Robin se cítil jako omámený.

Geoffrey zastavil koně a nasedl. „Pojedu kus napřed. Víš, kde je Bílá skála?“

„Ano.“

„Tam na tebe počkám.“ Pobídl koně ostruhami a klusal pryč.

Robin se za ním díval, dokud nezmizel za zatáčkou. Pak odvedl koně ze stezky mezi hustými stromy k malé, tenkou vrstvou ledu pokryté tůni. Pod vrbou se zastavil, opřel se o její široký kmen a plakal pro svého otce, hněvivě, ale s nekonečnou úlevou, že pro něj může konečně, konečně právem truchlit.

Když Robin dorazil k Bílé skále, seděl Geoffrey bez hnutí na koni a pozoroval široké zelené údolí před sebou. Louky protínaly zídky z lámaného kamene. Tu a tam se pásly ovce. Sněžilo teď trochu silněji.

Robin se zastavil vedle něj. „Kdo byl ten hrabě?“

Geoffrey lehce pokýval hlavou ze strany na stranu. „Kdybych měl v úmyslu říct ti jeho jméno, už bych to udělal.“

„Já to ale chci vědět. Mám právo to vědět.“

„K čemu? Nic s tím nenaděláš. Pojďme si o tom znovu promluvit za pár dní. Teď jsi rozrušený, zmatený, a je to pochopitelné. Možná… by pro tebe bylo snazší uvěřit, že tvůj otec byl zrádce, než se potýkat s tím, že byl sám tak hanebně zrazený. Ale myslím si, že bys měl znát pravdu.“

Robin se na něj podíval zpříma. Oči mu plály, připadalo mu, že tohle ráno trvá už tisíc let. Ano, byl rozrušený, ale ne zmatený. Měl pocit, že jeho mysl je naopak výjimečně jasná. „Jsem rád, že znám pravdu. Je to lepší. Ale on nezradil jenom mého otce, sire. Podvedl také mě. A já chci znát jeho jméno. Řekněte mi je. Hrabě odkud?“

Geoffrey opětoval jeho pohled, pronikavě, jako by chtěl prozkoumat chlapcovo nitro. Pak se najednou odvrátil, znovu se podíval do údolí a řekl bezbarvým hlasem: „Hrabě z Chesteru.“

Robin mávl rukou, jako by zaháněl mouchu. „Nedělejte si ze mě blázny! Hrabě z Chesteru je Černý princ.“

Geoffrey mlčky přikývl.

„Ale… ale to přece nemůže…“

„Vidíš, chlapče,“ vzdychl Geoffrey. „Teď je to pro tebe ještě horší.“

„Ale můj otec… mu byl naprosto oddaný.“

„Ano. Až do konce. Když ho zatýkali, byl jsem s ním. Usmíval se, skoro shovívavě, přestože naprosto přesně věděl, co přijde. A řekl mi: Je to pořád tentýž větroplach jako tenkrát u Kresčaku. Myslí jenom mečem. Ale ty na něj dáš trochu pozor, viď? A když ho chtěli odvléct, udělal ještě něco zvláštního. Otočil se ke strážným a řekl: Proč tak chvátáte, muži? Válka vám neuteče. Ta bude trvat sto let. A víš co? Možná měl pravdu. Nikdo už nechce tuhle válku vést, vždyť je jí skoro čtvrt století. Ale nikdo ji taky nechce doopravdy ukončit.“

Vraceli se mlčky, zahalení do svých plášťů a ponoření do svých myšlenek. Když zase projížděli lesem, Geoffrey konečně promluvil: „Jak to vidíš teď, Roberte? Ještě pořád chceš být stájníkem?“

„Na tom se nic nezměnilo, mylorde.“

Geoffrey netrpělivě zavrtěl hlavou. „Ale to nemůžu připustit.“

Robin se na něj podíval. „Jestli mi to zakážete, uteču a stanu se stájníkem jinde.“

„A já tě najdu a potrestám tě,“ zabručel Geoffrey.

„Tak uteču znovu,“ opáčil Robin vážně.

„A já tě vsadím do želez.“

Robin mírně pokrčil rameny. „Když to uděláte hned teď, ušetříte spoustu námahy nám oběma.“

Geoffrey se proti své vůli zasmál. „Chlapče, přece musíš pochopit, že to není možné.“

„Je to naprosto možné. Umožnil to Černý princ.“

„To bys neměl říkat. Slovy se člověk snadno připraví o hlavu.“

„Ale slyšíte to jenom vy, mylorde.“

„Ano. A já jsem muž prince Eduarda. Až do poslední kapky krve. Nezapomínej na to.“

„Ano.“

„Nerozumíš tomu, viď? Myslíš, že si ho musím ošklivit za to, co provedl tvému otci?“

„O tom rozhodujete jenom vy.“

„Hm. Je to tak. Se mnou je to jako s tvým otcem. Patřím mu tělem i duší. A nebylo by to jinak, kdybych se na místě tvého otce ocitl já. Černý princ je nebezpečný člověk. Snadno přiměje lidi, aby mu propadli, stejně jako jeho otec. Je to jejich velký dar. Proto naše vojska tak často vítězí, přestože je nepřítel mnohem silnější. Muži udělají pro krále a prince Eduarda cokoli. A tím jsou nebezpeční i oni.“

Robin se zamyslel. „Tomu nerozumím.“

„Hm. Možná pochopíš někdy později.“

„Doufám, že ne. Nechci už být rytířem.“

„Myslíš to vážně?“

Robin zkoumal své pocity. Od nepaměti bylo jeho jediným přáním stát se rytířem svého krále. Nebylo to vlastně přání, nýbrž samozřejmost. Odpověděl pomalu: „Dal bych za krále život. Ale ne duši. Nechci být žoldák. Myslím, že mu posloužím líp, když vychovám dobré koně pro jeho válku.“

„Přesto přijdeš v budoucnu každý den na dvě hodiny do hradu a budeš se účastnit vyučování s Mortimerem.

Robin zděšeně vytřeštil oči. „Já nemám každý den dvě hodiny volna! A číst už umím.“

„Nesmysl, nejde o knížky. Musíš se naučit bojovat s mečem a kopím. Aby ses později mohl znovu rozhodnout, čím chceš být. Až budeš dost starý.“

„Ó ano, být rytířem bez země, to je velkolepé. Jako můj strýček George. Moje děti budou hladovět, abych si mohl koupit nového bojového koně. Ne, mockrát děkuju.“

„Jsem si jistý, že změníš názor. Zemi si člověk může vysloužit, Roberte.“

„Jako vy, mylorde?“

Geoffrey sebou zuřivě trhl a Robina napadlo, že si zase jednou vysloužil pohlavek. Ale hrabě jen vzdychl a zavrtěl hlavou. „Kdybych odmítl, ztratil bych jeho důvěru. To si nemůžu dovolit. Musím myslet taky na Mortimera a lady Matyldu.“

Robin sarkasticky stáhl ústa. „Ano. Možná měl i můj otec myslet na svou rodinu.“

„Udělal, co musel.“

„Ubohý nekrolog. Ale pořád lepší než zradil svého krále.“

„Ano. Mnohem lepší. Tak, chlapče. Jsme skoro u cíle. A trvám na tom, co jsem řekl. Od zítřka každý den přijdeš a budeš se s Mortimerem učit, jak se člověk stane rytířem.“

Robin doufal, že na to zapomněl. Chvíli přemýšlel a pak se zeptal: „Vy ho necháte učit tady?“

„Ano.“

Velmi zvláštní, pomyslel si Robin. Jeho bratr Guillaume měl odejít jako panoš na dvůr hraběte z Marchu. Bylo pravidlem, že mladý muž se školil na rytíře na nějakém spřáteleném dvoře.

Geoffrey skoro neznatelně vzdychl. „Nemůžu ho poslat pryč. On je… trochu problematický. A jeho matka… víš, ona strašně trpěla, když ti dva další zemřeli. Mortimer je pro ni vším. Nevyrovnala by se s tím, kdyby už teď odešel.“

Trochu problematický, pomyslel si Robin hněvivě. I tak se to dá říct. A maminčin mazánek.

Geoffrey se na něj zkoumavě zadíval. „On byl v hřebčíně, že? Všiml jsem si, že už se znáte. Choval se tam špatně? Vyvolal nějaký spor?“

„Ne, mylorde, vůbec ne,“ zalhal Robin bez zaváhání. Nehodlal brát Mortimerovo varování na lehkou váhu.

„Tak dobrá. Jenom se ptám. Někdy je trochu arogantní. No, je mu teprve dvanáct. Kolik je tobě?“

„Dvanáct, mylorde. V lednu mi bude třináct.“

Geoffrey zamyšleně pokývl hlavou. „On není jako ty. Je ještě dítě. Jsem si jistý, že mu tvoje společnost prospěje. Tak zítra odpoledne, Roberte. Dvě hodiny.“

„Ale to je nemožné, mylorde.“

„Je to moje podmínka.“

„Hodinu.“

„Dobrá, tak hodinu. Prozatím. Ty chceš opravdu zůstat u té lůzy?“

„Není to žádná lůza. A ano, chci tam zůstat.“

Geoffrey bezradně pokrčil rameny. „Prosím, když tě to tak blaží… Mohl bys žít u nás, víš?“

„Děkuju, to je od vás velkorysé. Ale neodvolatelně by to určilo moji cestu. Musel bych se stát vojákem.“

Geoffrey neochotně souhlasil. „A neexistuje nic, co bych pro tebe mohl udělat? Nepotřebuješ teplé oblečení? Nebo něco jiného?“

Robin zaváhal.

„Mluv, Roberte. Budu se cítit líp, když ti dokážu splnit aspoň nějaké přání. Co je to? Lepší plášť?“

„Ne, tenhle je dost dobrý. Ale je tu něco jiného. Jen… nevím, jestli se to hodí.“

„Poslechnu si to a řeknu ti,“ navrhl Geoffrey s úsměvem.

„Chtěl bych napsat dopis. Do Chesteru.“

„Hodláš snad napsat princi Eduardovi a stěžovat si? To není chytrý nápad. A on teď ani v Chesteru není.“

„Ne, to nemám v úmyslu.“

„Tak koho máš v Chesteru?“

„Sestru. Je tam v klášteře. Rád bych jí napsal a zeptal se, jestli se nechce vrátit domů. Mohl byste…“

„Poslat posla s dopisem, který by ji hned vzal s sebou, kdyby chtěla?“

Robin sklopil hlavu a přikývl.

„To není náročné přání. Z tvojí rodiny zbyla jenom ona, že? Pojď se mnou na hrad. Konstantin ti dá pergamen a inkoust. Můžeš dopis napsat hned a posel se vydá na cestu.“

Přesto o Agnes neslyšel ještě několik týdnů. Odjezd posla se opozdil a do Chesteru na hranicích s Walesem byla dlouhá cesta. Počátkem prosince začalo hustě sněžit a Robin se domníval, že silnice dál na severu jsou jen obtížně sjízdné nebo dokonce úplně neprůjezdné. Nezbylo mu než se obrnit trpělivostí.

Mezitím se přiblížily Vánoce. Hřebčín se všemi dvory, loukami, stodolami a stájemi byl schovaný pod bílou sněhovou pokrývkou. Práce přesto pokračovala jako obvykle. Dvouletí koně dělali pokroky. Tenhle fakt nebo blížící se svátky byly možná důvodem zlepšení Štěpánovy nálady. Momentálně chlapcům nekomplikoval život jako jindy.

Robina to těšilo. Měl i bez toho dost nepříjemností. Každý den po obědě se za posměšných poznámek svých druhů vydával na hrad a každý den tam odcházel s bolením břicha. Stejné to bylo i den před Štědrým večerem.

Kráčel hlubokým sněhem, který proměnil louky a pole ve zvlněné bílé moře, a vyčítal si svou zbabělost.

Ne, že by se mu cvičení s mečem nelíbilo, naopak. Dokonce se z něj radoval. Když si po nějaké chvíli zvykl na váhu zbraně, rychle se s ní naučil zacházet. Nebyl vlastně úplný začátečník. Než odešel do kláštera, každý den přihlížel rytířům svého otce při cvičení se zbraněmi a potom je s Raymondem napodobovali. Vrhali se na sebe s malými tupými meči a pouštěli se do hrdinských soubojů. Tohle nebyl důvod jeho nevolnosti. Důvodem byl Mortimer.

Robin byl o dobrou hlavu vyšší a výrazně silnější. Těžkou prací si vypěstoval téměř nevyčerpatelnou výdrž. Měl velké a tvrdé ruce, nedělaly se mu puchýře od kovové rukojeti meče. Mortimer byl štíhlý a nepříliš sportovní typ. Jeho útlá a drobná postava mu nabízela výhodu rychlosti a obratnosti, ale on ji nedokázal využít. Neprojevoval v soubojích žádný důvtip. Snadno se unavil a rychle ztrácel náladu. Beznadějně za Robinem zaostával a nenáviděl ho za to.

Jejich učitelem byl starý veterán, který v bitvě u Poitiers přišel o levou ruku. Jmenoval se Filip. Strávil přes dvacet let v Geoffreyových službách a byl bezmezně oddaný jeho rodině. Zbožňoval Mortimera a sdílel jeho averzi vůči Robinovi.

On a Mortimer vyšli společně na velké nádvoří. Robin už na ně čekal, jako skoro pokaždé. Nikdy se neopozdil. Snažil se zabránit čemukoliv, co by Filipovi mohlo poskytnout důvod ke stížnostem. Starý harcovník měl na sobě jako vždy lehkou zbroj a z jeho kroužkové košile groteskně trčel pahýl levé paže. Pokynul pážeti, které jim přineslo zbraně. Byl to vlastně úkol panoše, ale tady žádný nebyl. Nikdo zřejmě nevyslal svého syna, aby se vyškolil na Geoffreyově dvoře. Robin tušil, co je příčinou.

Vzal si od sluhy meč a štít, a vyčkávavě se otočil k Mortimerovi, který si zdlouhavě upravoval své elegantní šaty, než se chopil zbraní.

Robin pokaždé přenechal první útok Mortimerovi. Snažil se neprojevovat zbytečnou agresivitu. Mladík se široce rozmáchl a vyrazil. Robin zvedl štít a bez většího úsilí zachytil úder. Mortimer útočil vždycky jenom paží. Nikdy se mu nepodařilo zapojit váhu celého těla. Proto byly jeho údery zpravidla slabé. Robin počkal, až si Mortimer narovná štít, a opětoval ránu. Bylo to jako exhibiční souboje, které pořádali rytíři při turnajích před érou krále Eduarda. Jako nacvičené. Robin se víc soustředil na to, aby skryl svou převahu, než na samotný zápas.

Filip je netrpělivě přerušil. „Na tohle se nedá koukat, Roberte! V bitvě bys byl dávno mrtvý. Tohle není tanec, při němž se lidi pomalu točí v kruhu a vzájemně si špičkami mečů ťukají do štítů. To je válečné řemeslo! Vážné, rozumíš?“

Robin vzdychl. „Ano, sire.“

„To doufám. Tak znovu!“

Robin projevil víc elánu. Odrážel Mortimerovy údery a jejich čepele se se zvoněním křížily. Chvíli stáli proti sobě velmi blízko, dívali se z očí do očí, ale náhle ho Mortimer prudkým pohybem odstrčil a zaútočil dřív, než Robin stál pevně na nohou. Ale byl připravený. Zvedl štít a zároveň napřáhl meč. Jeho čepel se s drsným třeskem ulomila a Robin držel v ruce pouze rukojeť.

Chvíli ji užasle pozoroval a pak se otočil k Filipovi. „Je mi líto. Já…“

Koutkem oka zahlédl pohyb a instinktivně zvedl štít. Mortimerův meč do něj udeřil. V té ráně bylo tolik nečekané síly, že se Robinova paže zachvěla a on vrávoravě ucouvl. Nevěřícně sledoval, jak Mortimer opět zvedá zbraň. Udělal ještě krok vzad a rána šla do prázdna. Mortimer se dál hrnul za ním.

„Sire Mortimere…,“ pokáral ho Filip shovívavě. „Tak dost. On je neozbrojený. To je proti pravidlům.“

Bohudíky, pomyslel si Robin. Už měl pocit, že ten starý bručoun bude jenom přihlížet. S úlevou spustil štít k zemi, a když viděl přicházet útok, už ho nestihl znovu zvednout. Ukročil stranou, takže utržil jen řeznou ránu, místo aby mu Mortimerův meč oddělil paži nad loktem. Přesto ztratil rovnováhu a upadl na záda. S úžasem sledoval krev, která mu zbarvila rukáv.

A pak mu Mortimer přiložil špičku meče na hrdlo.

Robin na něj nevěřícně pohlédl. Nehýbal se, protože studená špička ho tlačila do krku.

Z téhle perspektivy vypadal Mortimer opravdu vysoký.

Zářivě se na něj usmíval. „Co znamená, že je to proti pravidlům, Filipe? Ve válce přece žádná pravidla neexistují, že?“

Filip stál jako zkamenělý. Robin koutkem oka viděl jeho boty. „Ustupte, sire Mortimere,“ požádal ho nervózně. „Nechte ho vstát. Je zraněný. Musí se to ovázat…“

Mortimer jako by ho neslyšel. Upřeně zíral na Robina. Jeho šedé oči blouznivě žhnuly. „Mohl bych tě zabít.“

Neudělá to, pomyslel si Robin bez dechu. To prostě nemůže udělat. Tak šílený není.

„Tak do toho, pros o život.“

Robin otevřel ústa, ale nevydal žádný zvuk.

Mortimer mu jednou nohou stoupl na rameno, oddálil meč od jeho krku a trochu jím zakroužil. Nad Robinovým srdcem ho zastavil a opatrně přiložil. „Tak dělej. Zvítězil jsem nad tebou a ty musíš prosit o milost, jestli chceš zůstat naživu.“

Robin zavřel oči. Modlil se. Bože, nenech ho to udělat. Já vím, že jsem hříšný budižkničemu, bratr Antonín měl pravdu, ale přesto mu to nedovol, Bože. A nedopusť, abych si načural do kalhot…

Mortimer mírně zesílil tlak meče. Robin zaťal zuby a modlil se ještě vroucněji.

Pak vedle sebe ucítil pohyb a tíha na hrudi zmizela. Otevřel oči. Stál nad ním Filip. Stáhl Mortimerovi paži s mečem za loket a pevně ji držel. „Tak to už stačí, sire Mortimere,“ pronesl energicky. „Tohle se nedělá.“

Mortimer se šibalsky zasmál, jako by to všechno byl jen zábavný šprým. Ustoupil stranou a uvolnil loket. „Proč tak dramaticky, Filipe?“

Filip si ho nejistě změřil. „No, určitě jste to nemyslel zle. Ale s tímhle se nežertuje.“

Mortimer se pořád ještě usmíval. Světlešedé oči s dlouhými řasami hleděly nevinně. Vypadal jako anděl. Nevinný a odzbrojující.

Robin se posadil a pomalu se zvedl na nohy. Paže mu stále krvácela a bolela.

Filip na něj kývl. „Pojď se mnou dovnitř. Pošlu někoho, aby tě ošetřil.“

Robin se zhluboka nadechl. Jak pěkně voněl vzduch. Zimou, sněhem a hořícím dřívím. Zavrtěl hlavou, otočil se a rozběhl se k bráně. Mortimerův zvučný smích ho provázel až na padací most.

V sedlovně našel Bertrama a Izáka. Seděli na stoličkách a čistili udidla zavěšená na širokém trojzubém háku, upevněném řetězem ke stropu.

Izák nechal klesnout své hadry na čištění a důkladně si ho prohlížel. „Kdo koho popravil takhle před svátky?“

„Mortimer. Mě.“

„Ale. To máš opravdu mizernej den, když ses nechal od toho chudáka tahle zřídit.“

Robin stísněně přikývl. „To ano.“

Izák si najednou všiml, jak je kamarád bledý. Chvatně vstal a pokynul mu na své místo. „Sedni si, než to s tebou sekne.“

Robin nic nenamítal.

Izák mu opatrně roztáhl rozseknutý rukáv. „Och, to ale nevypadá dobře.“

„Hm. Ani se moc dobře necítím.“

„Izáku, přiveď Marii,“ poradil mu Bertram.

Robin mávl rukou. „Něčím to zavaž, Izáku.“

Izák zaváhal. „Ale opravdu to vypadá zle. Možná bych měl přece…“

„Ne.“

„Chlapče, ona se to stejně dozví. Koukni, jak vypadají tvoje šaty.“

„Tak ať. Pro dnešek ji toho ušetříme.“

„Co s ní pořád máš. Nezabije ji, když se ti na tu ránu podívá. Kdyby na tom byla špatně, neposlala by ji Marta po dvou dnech domů.“

„Ano,“ přikývl Bertram. „Ty se prostě bojíš těch jejích horkých obkladů.“

Robin se nevěřícně díval z jednoho na druhého. Pak se zhluboka nadechl a vstal. „Tak prosím. Když vám na tom tak záleží…“

Vyšel ze sedlovny a bez velkého nadšení se vydal ke Konrádovu domu. Připadal si hloupě. Ale kdo by se vystavil posměchu, že se bojí horkého obkladu, když právě pohlédl do tváře smrti?

Zaklepal. „Marie? Jsi tam?“

Nečekal na odpověď a vešel. „Měl jsem malou nehodu…“

Marie ležela na zemi před ohništěm. Její tři synové stáli kolem a zírali na ni napůl zvědavě, napůl vyděšeně. Na Mariině vždy dokonale čisté sukni se vytvořila krvavá skvrna.

Robin přistoupil blíž. „Kde je Elinor? Váš dědeček není doma?“

Největší z chlapců, Stevie, se na něj vážně podíval. „Elinor je s otcem ve vsi. Dědeček leží v posteli. Je nemocný.“

Robin si dřepl k Marii. Dýchala, ale jen mělce. Byla v bezvědomí.

Narovnal se. „Stevie, víš, kde bydlí porodní bába Cecily?“

Chlapec zavrtěl hlavou.

Robin se kousl do rtů. Znovu se nerozhodně zadíval na Marii. Zachvěla se jí víčka, ale oči neotevřela. Najednou zkřivila tvář bolestí. Ruce sevřela v pěst a otevřela rty, až jí byly vidět zaťaté zuby. Pak se probrala a hlasitě vykřikla.

Všichni tři malí chlapci bojácně ustoupili.

Robin měl taky strach, ale už neváhal. Vzal ji za paže a mírně jí nadzvedl trup. Levou paži jí položil kolem ramen. Rána na nadloktí mu znovu začala krvácet. Stáhl přes ni cáry rukávu.

Pravou paži vsunul Marii pod kolena a pomalu ji zvedl. Trochu se zapotácel, ale šlo to. Naštěstí byla spíš malá a navzdory těhotenství křehká.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Úsměv Štěstěny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.