Přeložila Marcela Nejedlá

Anne Tylerová: Rusovláska u cesty

Copyright © 2020 by Anne Tyler

All rights reserved.

Translation © Marcela Nejedlá, 2021

ISBN 978-80-249-4520-0

1

Člověk si musel říkat, co se tak asi honí hlavou někoho, jako je Micah Mortimer. Žil sám; držel se stranou; jeho rutina byla jako vytesaná do kamene. Každé ráno ve čtvrt na osm jste ho mohli vidět, jak vyráží na svůj ranní běh. Kolem desáté či deseti třiceti si plácnul na střechu své kii magnetický znak s názvem své firmy, Tech Hermit. Čas, kdy odjížděl za prací, se měnil, ale zdálo se, že není dne, kdy by nevyrazil za několika klienty, kteří si žádali jeho služby. Odpoledne obvykle pracoval kolem domu; působil i jako domovník. Zametal chodník nebo vyklepával rohože či projednával věci s instalatérem. V pondělí večer před vyvážením odpadu přesouval popelnice do zadní uličky; ve středu večer kontejnery na tříděný odpad. Přibližně v deset večer tři okna nad keři v přízemí potemněla (jeho byt byl v suterénu; nejspíš nebyl moc světlý).

Byl to vysoký, kostnatý muž něco přes čtyřicet s ne moc dobrým držením těla – hlavu měl mírně vysunutou dopředu, ramena lehce pokleslá. Vlasy černé jako uhel, ale když se zapomněl oholit, vyráželo mu prošedivělé strniště. Modré oči, husté obočí, propadlé tváře. Sevřená ústa. Neměnné oblečení – džíny a tričko nebo mikina, podle ročního období, s místy vybledlou hnědou koženou bundou, když byla opravdu zima. Okopané hnědé boty s kulatou špičkou, docela všední, jako boty školáka. Dokonce i na běhání si obouval obyčejné staré špinavě bílé tenisky – žádné fluorescentní pásky či podrážky změkčené gelem a podobné věci, tolik oblíbené mezi běžci – a místo šortek nosil džíny ustřižené nad koleny.

Měl přítelkyni, ale zřejmě žili odděleně. Občas jste ji zahlédli, jak míří k jeho zadním dveřím se sáčkem jídla; občas o víkendu ráno někam vyrazili v jeho kie, tentokrát bez znaku technologické podpory. Nezdálo se, že by měl nějaké přátele mezi muži. Byl srdečný k nájemníkům, ale nic víc. Zavolali na něj pozdrav, když se potkali, a on přívětivě kývl a zvedl ruku, často se ani neobtěžoval promluvit. Nikdo nevěděl, jestli má nějakou rodinu.

Dům stál v Govans – malá, dvoupatrová cihlová kostka na východ od York Road v severním Baltimoru, vmáčknutá mezi rybí bistro vpravo a bazarem s oblečením vlevo. Maličké parkoviště vzadu. Maličký pruh trávníku vepředu. Cosi jako přední veranda – ve skutečnosti spíš jen betonový schod – s otlučenou dřevěnou houpačkou, na které nikdo nikdy nesedával, a svislá řada domovních zvonků vedle zašlých bílých dveří.

Zastavil se vůbec někdy, aby se zamyslel nad svým životem? Jeho významem, smyslem? Trápilo ho někdy pomyšlení, že nejspíš příštích třicet či čtyřicet let stráví přesně takhle? To nikdo nevěděl. A je téměř jisté, že se ho nikdo neptal.

Jednou v pondělí ke konci listopadu ještě dojídal snídani, když se ozval první telefon. Obvykle jeho ráno probíhalo pozvolna: běh, pak sprcha, snídaně a potom trochu poklízení. Nesnášel, když mu běžný provoz něco narušilo. Vytáhl mobil z kapsy a podíval se na displej: EMILY PRESCOTTOVÁ. Stará dáma; pracoval pro ni už tolikrát, že měl její jméno v kontaktech. Staré dámy potřebují většinou pomoct vyřešit ty nejsnadnější problémy, ale mají nejvíc otravných otázek. Vždycky chtějí vědět proč. „Jak se to mohlo stát?“ ptají se. „Když jsem si včera šla lehnout, byl ten počítač úplně v pořádku a ráno byl kaput. Ale já jsem s ním vůbec nic nedělala! Tvrdě jsem spala!“

„No jo, to nevadí, já to opravím,“ odpovídal.

„Ale proč to potřebuje opravu? Proč se to porouchalo?“

„Tohle není druh otázky, kterou byste měla ohledně počítačů používat.“

„Proč ne?“

Na druhou stranu staré dámy představovaly jeho denní chleba, plus tahle žila kousek odsud v Homelandu. Stiskl tlačítko a pronesl: „Tech Hermit.“

„Pan Mortimer?“

„Jo.“

„Tady Emily Prescottová, pamatujete se na mě?“

„Co se děje?“

„No, nějak nemůžu přimět počítač vůbec k ničemu! Všechno odmítá! Nemůžu se dostat na žádnou webovou stránku! Ale signál wifi pořád mám!“

„Zkusila jste ho restartovat?“ zeptal se.

„Co to je?“

„Vypnout a zase zapnout, jak jsem vám ukazoval?“

„Aha, ano. ‚Dát tomu chvíli oddechu‘, já tomu radši říkám takhle.“ Zachichotala se. „Ale zkusila jsem to, ano. Nepomohlo to.“

„Dobře,“ odpověděl. „Tak co kdybych přišel kolem jedenácté?“

„V jedenáct hodin?“

„Přesně tak.“

„Ale já jsem chtěla objednat dárek pro svou vnučku, má ve středu narozeniny, a potřebuju to objednat co nejdřív, abych stihla doručení do dvou dnů zdarma.“

Mlčel.

„No dobře,“ vzdychla. „Dobře: v jedenáct. Budu čekat. Pamatujete si adresu?“

„Pamatuju.“

Zavěsil a ukousl si další sousto toastu.

Jeho byt byl větší, než by člověk čekal, zvlášť vzhledem k tomu, že byl v suterénu. Jeden dlouhý, otevřený prostor jako obývací pokoj kombinovaný s kuchyní a pak dvě malé oddělené ložnice a koupelna. Stropy byly poměrně vysoké a podlahy byly pokryté nepříliš omšelou dlažbou žíhaně slonovinové barvy. Před pohovkou ležel béžový kobereček. Malá okna pod stropem neposkytovala moc výhledů, ale vždycky poznal, jestli venku svítí slunce – třeba právě dnes –, a když teď stromy začínaly opadávat, viděl i pár suchých listů, napadaných ke kořenům azalek. Později by je nejspíš měl shrabat.

Dopil kávu, odsunul se s židlí, vstal a odnesl nádobí ke dřezu. Měl svůj systém: nechal nádobí odmočit, zatímco otíral stůl a pult, uklidil máslo a pak přejel ručním vysavačem pod židlí pro případ, že by tam nadrobil. Jeho luxovacím dnem byl pátek, ale rád udržoval pořádek i mezitím.

Pondělí bylo dnem vytírání podlah – kuchyně a koupelna. „Ona se těsila fytírání,“ pronesl, když si do kbelíku napouštěl horkou vodu. Často si při práci povídal sám se sebou, používal různé cizí přízvuky. Právě teď to byla němčina – nebo možná ruština. „Ona nefytřela ani trošička potlah.“ Neobtěžoval se tím, že by koupelnu napřed vyluxoval, protože to nebylo potřeba; podlaha byla dosud čistoskvoucí z minulého týdne. Jednou z Micahových teorií bylo, že pokud si opravdu po tom, co jste uklidili, všimnete rozdílu – kávový stolek se najednou leskne, na koberci není ani smítko – znamená to, že jste úklid příliš dlouho odkládali.

Micah byl na údržbu své domácnosti pyšný.

Když vytřel podlahy, vylil kbelík do výlevky v prádelně. Mop opřel vedle bojleru. Pak se vrátil do bytu a pustil se do obývacího prostoru, poskládal deku na pohovce, vyhodil plechovky od piva a natřepal polštáře. Nábytku moc neměl – jen pohovku, kávový stolek a ošklivé hnědé vinylové polohovací křeslo. Všechno to tady bylo, už když se nastěhoval; jediné, co přidal, byly kovové police pro jeho technologické časopisy a manuály. Veškerou další četbu – většinou záhady a biografie – si opatřoval v knihobudkách a po přečtení tam knihy zase vracel. Jinak by si musel koupit víc polic.

Podlaha v kuchyni už uschla, takže se vrátil, aby umyl nádobí od snídaně, utřel je a uklidil. (Někdo by možná nádobí nechal uschnout, ale Micah nesnášel pohled na nádobí nepořádně poskládané na odkapávači.) Pak si nasadil brýle – bez obrouček, na dálku pro řízení – popadl označení na auto a svou tašku a zadními dveřmi vyšel ven.

Jeho zadní vchod byl v zadní části domu, pod betonovými schody, které vedly na parkoviště. Vystoupal po schodech a zastavil se, aby zhodnotil počasí: bylo už tepleji, než když vyrážel běhat, vánek ustal. Udělal dobře, když nechal bundu doma. Připevnil na auto označení TECH HERMIT, nastoupil, nastartoval a zvedl ruku na pozdrav Edu Allenovi, který se se svou obědovou krabičkou vlekl ke své dodávce.

Když Micah seděl za volantem, rád předstíral, že ho hodnotí nějaký vševidoucí sledovací systém. Říkal tomu Bůh dopravy. Boha dopravy obsluhovala flotila mužů v košilích a se zelenými stínítky, kteří se často mezi sebou pochvalně vyjadřovali o tom, jak perfektně Micah řídí. „Všimněte si, jak vždycky používá ukazatele směru jízdy, i když za ním nikdo není,“ říkávali. Micah vždycky, vždycky vyhodil blinkr. Nezapomínal na něj ani na parkovišti před svým domem. Když zrychloval, vždycky si svědomitě představoval pod plynovým podálem vajíčko; když brzdil, klouzal k téměř nepostřehnutelnému zastavení. A kdykoliv se nějaký jiný řidič na poslední chvíli rozhodl, že musí přejet do Micahova jízdního pruhu, mohli jste se spolehnout, že Micah zpomalí, zvedne levou ruku a natočí ji dlaní dopředu ve zdvořilém gestu naznačujícím Až po vás. „Viděli jste to?“ žasnou chlápci od Boha dopravy. „Způsoby toho muže jsou dokonalé.“

Přinejmenším to trochu rozptýlilo nudu.

Zahnul do Tenleydale Road a zaparkoval u chodníku. Ale právě když sahal po svém kufříku, zazvonil mu mobil. Vytáhl ho z kapsy a posunul si brýle na čelo, aby si mohl prohlédnout displej. CASSIA SLADEOVA. To bylo neobvyklé. Cass byla jeho přítelkyně (odmítal o někom těsně před čtyřicítkou mluvit jako o své „dívce“), ale v tuhle hodinu si obvykle netelefonovali. Měla by teď být v práci, ponořená do výuky čtvrťáků. Stiskl tlačítko Přijmout. „Co se děje?“ zeptal se.

„Asi se budu muset vystěhovat.“

„Cože?“

„Vystěhují mě z bytu.“ Měla hluboký, vyrovnaný hlas, který se Micahovi líbil, ale teď v něm bylo znát napětí.

„Jak by tě mohli vystěhovat?“ opáčil. „Vždyť to ani není tvůj byt.“

„Ne, ale dneska ráno přišla Nan, aniž by mě na to předem upozornila,“ odpověděla. Nan byla majitelka bytu. Teď bydlela se svým snoubencem dole u zálivu, ale nikdy se nevzdala svého bytu, což Micah chápal, i když Cass ne (člověk si nechce zavřít všechny únikové cesty). „Prostě zazvonila u dveří, bez varování,“ pokračovala Cass, „takže jsem nestihla schovat kocoura.“

„Aha. Kocoura,“ pronesl Micah.

„Doufala jsem, že se nepřijde předvést. Blokovala jsem jí výhled, jak jen to šlo, a modlila jsem se, aby nešla dál, jenže ona řekla: ,Potřebuju si jenom vzít svůj – co je tohle?‘ A zírala mi přes rameno na Whiskerse, který vykukoval z dveří kuchyně, nápadný jak dinosaurus, a přitom ho znáš, nesnáší cizí lidi. Pokoušela jsem se jí vysvětlit, že jsem neměla v úmyslu mít kočku. Vysvětlila jsem jí, že jsem ho prostě našla venku na parapetu. Jenže Nan řekla: ,To není podstatné: ty víš, jakou mám strašlivou alergii. Stačí mi nadechnout se v pokoji, kde před měsícem jenom prošla kočka, jeden kočičí chloupek uvízlý na koberci a já prostě – ach bože, už cítím, jak mi otéká krk!‘ A pak vycouvala na podestu a odháněla mě, když jsem chtěla jít za ní. ,Počkej,‘ řekla jsem jí, ale ona jen odpověděla, že se ozve, a ty víš, co tohle znamená.“

„Ne, to tedy nevím,“ odpověděl Micah. „No tak ti večer zavolá a podá si tě a ty se omluvíš a bude to. Až na to, že nejspíš budeš muset dát Whiskerse pryč.“

„Já nemůžu dát Whiskerse pryč! Konečně se tady začal cítit jako doma.“

Micah považoval Cass za v podstatě rozumnou ženu, takže ho tahle záležitost s kočkou vždycky trochu mátla. „Podívej,“ odkašlal si. „Zbytečně předbíháš. Jediné, co ti zatím řekla, je, že se ozve.“

„A kam bych se měla odstěhovat?“ zeptala se Cass.

„O stěhování nikdo neřekl jediné slovo.“

„Zatím,“ opáčila.

„Dobrá, tak počkej s balením, než to řekne, ano?“

„A není tak snadné najít byt, kde můžeš mít domácí zvířata,“ pokračovala Cass, jako by nic neřekl. „Co když skončím jako bezdomovkyně?“

„Cass. V Baltimoru žijí stovky lidí, kteří mají domácí zvířata. Najdeš si jiné bydlení, věř mi.“

Nastalo ticho. Rozeznával hlasy dětí na druhém konci, ale zněly vzdáleně. Nejspíš byla venku na hřišti; asi byla přestávka.

„Cass?“

„No, děkuju, že jsi mě vyslechnul,“ odsekla a zavěsila.

Chvilku zíral na displej, pak si zase usadil brýle na nos a mobil strčil do kapsy.

„Asi jsem ta nejpitomější stará slepice ze všech vašich klientů, co?“ vzdychla paní Prescottová.

„Ne, to ani v nejmenším,“ odpověděl podle pravdy. „Nepatříte ani mezi první desítku.“

Její slovník ho ale pobavil, protože opravdu trošinku připomínala slepici. Měla malou kulatou hlavu a pod ní se klenula hora prsou spojených s břichem nad tenkýma nožkama. I doma nosila nízké podpatky, takže při chůzi jako by poskakovala.

Micah seděl na podlaze pod jejím stolem, masivním starožitným kusem s roletou a překvapivě omezenou pracovní plochou. (Lidi si pokládali počítače na ta nejbizarnější místa, jako by pořád nebyli schopní pochopit, že nejde o plnicí pera.) Odpojil dva kabely ze změti připojené ke svodiči přepětí – jeden kabel byl označený MODEM a ten druhý ROUTER, oboje napsané jeho vlastním pevným rukopisem – a díval se na vteřinovou ručičku svých hodinek. „Dobrá,“ pronesl konečně. Připojil kabel modemu a znovu se zadíval na hodinky.

„A moje přítelkyně Glynda. Tu neznáte,“ pokračovala paní Prescottová, „ale já jí pořád říkám, že by vám měla zavolat. Ona se svého počítače děsí! Používá ho jen na e-maily. Říká, že tomu nechce dávat žádné informace. Pověděla jsem jí o té vaší knížečce.“

„Mm-hmmm,“ zabrumlal Micah. Jeho knížka se jmenovala Nejdřív to zapojte. Byl to jeden z dobře se prodávajících titulů z Woolcott Publishing, ale Woolcott se přísně držel lokálních prodejců, takže nedoufal, že by na té knížce někdy zbohatl.

Znovu zapojil kabel routeru a začal se vyhrabávat zpod stolu. „Tohle je ta nejtěžší část mojí práce,“ poznamenal k paní Prescottové, když se zvedal na kolenou. Chytil se desky stolu a postavil se.

„Tss, na to jste moc mladý, než abyste něco takového říkal,“ napomenula ho paní Prescottová.

„Mladý! Vždyť mi bude čtyřiačtyřicet.“

„Přesně tak,“ opáčila paní Prescottová a pak dodala: „Říkala jsem Glyndě, že občas dáváte lekce, ale tvrdí, že by do dvou minut po tom, co byste odešel, všechno zapomněla.“

„Má pravdu,“ odpověděl. „Měla by si prostě jenom koupit tu mou knížku.“

„Ale lekce jsou přece mnohem víc… no ne! Podívejte na to!“

Zírala na obrazovku počítače, ruce sepjaté pod bradou. „Amazon!“

„Jo. Takže. Dívala jste se, co jsem dělal?“

„No, já… ne tak docela, ne.“

„Vypnul jsem počítač; odpojil jsem kabel modemu; odpojil jsem kabel routeru. Vidíte, jak jsou označené?“

„Ach, pane Mortimere, tohle všechno si nikdy nezapamatuju!“

„Jak myslíte,“ odpověděl. Sáhl po svých deskách položených na stole a začal vystavovat fakturu.

„Uvažuju o tom, že bych pro svou vnučku objednala afroamerickou panenku, miminko,“ pronesla paní Prescottová. „Co si o tom myslíte?“

„Vaše vnučka je Afroameričanka?“

„To není.“

„Tak myslím, že by to vypadalo dost divně,“ odpověděl.

„Ale pane Mortimere! Doufám, že ne!“

Odtrhnul horní část papíru a podal jí fakturu. „Cítím se trapně, že vám vůbec něco počítám,“ pronesl, „vzhledem k tomu, jak málo práce jsem udělal.“

„Ale no tak, takhle nemluvte,“ namítla. „Zachránil jste mi život! Měla bych vám zaplatit třikrát tolik.“

Odešla pro svou šekovou knížku.

Pravda ale byla, jak si uvědomil cestou domů, že i kdyby mu opravdu zaplatila třikrát tolik, tahle práce ho sotva kdy uživí. Na druhou stranu to byla práce, kterou měl rád, a aspoň byl svým vlastním pánem. Špatně snášel, když mu někdo něco přikazoval.

Kdysi dávno se od něj čekalo víc. Byl první ze své rodiny, kdo šel na univerzitu; jeho otec prořezával stromy pro Baltimore Gas and Electric a matka byla servírka, práce, kterou dodnes dělaly i všechny čtyři jeho sestry. Na Micaha se dívali jako na jejich zářivou hvězdu. Jenže to už nebyl. Zaprvé musel vzít nejrůznější nárazové práce, aby se s částečným stipendiem na univerzitě vůbec udržel, takže zase bojoval se studiem. Ale co bylo ještě důležitější: univerzita nebyla taková, jak si ji představoval. Myslel si, že to bude místo, které mu poskytne odpovědi na všechny jeho otázky, že tady dostane jednu stručnou, výstižnou Teorii všehomíra, podle které si uspořádá svůj svět, ale místo toho našel něco jako rozšíření střední školy: stejní učitelé stojící vepředu ve třídě a znovu a znovu opakující stejné věci, stejní studenti, zívající a vrtící se a šeptající si při přednáškách. Ztratil nadšení. Plácal se v tom, dvakrát změnil hlavní obor; nakonec skončil na počítačových vědách, které v sobě měly aspoň něco definitivního – něco, kde odpovědi zněly ano/ne, byly černé nebo bílé, stejně logické a uspořádané jako hra v domino. Někde uprostřed závěrečného ročníku (trvalo mu pět let, než se tam dostal) opustil nápad na založení softwarové společnosti se svým spolužákem Deucem Baldwinem. Deuce měl do podniku vložit peníze a Micah svůj mozek – konkrétně svůj vlastní program, který třídil a archivoval maily. Teď už by to byl hotový dinosaurus, samozřejmě. Svět se posunul dál. Ale v té době to vyhovovalo potřebě, takže bylo ještě nešťastnější, když se ukázalo, že s Deucem není možné vyjít. Tihle bohatí kluci! Jsou všichni stejní. V jednom kuse zneužívají peníze k tomu, aby ostatními manipulovali, chovají se tak nadřazeně! Všechno bylo pořád jenom horší, až došlo k hádce a Micah z toho vypadnul. Nemohl si ani vzít svůj program, protože nebyl tak předvídavý, aby si na něj vymínil právo.

Zajel na svoje místo na parkovišti a vypnul motor. Podíval se na hodinky: 11.47. „Dokonalé,“ zamumlal Bůh dopravy. Micah celou tu cestu zvládnul bez jediné chyby, jediného zaváhání či opravy.

Jeho život byl opravdu dobrý. Neměl jediný důvod připadat si nešťastný.

Jeden muž potřeboval odvirovat počítač a majitelé obchůdku s potravinami chtěli začít posílat svým zákazníkům účty elektronicky. Mezitím se Micah byl podívat na vadný vypínač v 1B. 1B byla Yolanda Palmová, dramaticky vyhlížející žena možná něco přes padesát s rozevlátou hřívou tmavých vlasů a truchlivým, povislým obličejem. „Tak co je ve vašem životě nového?“ zeptala se, když sledovala, jak zkouší napětí. Vždycky se chovala, jako by byli staří přátelé, což nebyli. „Ale,“ odpověděl, „nic moc.“ Jenže kdyby mlčel, vyšlo by to nastejno, protože už vykládala dál: „Já v tom zase jedu. Přihlásila jsem se na úplně novou seznamku a začala znova. Někteří lidi se nejspíš nikdy nepoučí, řekla bych.“

„A jak to jde?“ zeptal se. Vypínač nefungoval.

„No, včera večer jsem se sešla s jedním chlapíkem na drink ve Swallow v Hollow. Inspektor nemovitostí. Tvrdil, že měří metr osmdesát, ale víte, jak tohle chodí. A prospělo by mu zhubnout pár kil, i když kdo jsem já, abych mohla něco říkat, co? No, ale nakonec se ukázalo, že je rozvedený tři a půl týdne. Tři a půl, jako kdyby počítal dny, ale určitě ne proto, že by ho to těšilo. Jako by ten rozvod bral jako osobní tragédii. No a samozřejmě rovnou spustil, jak je jeho bývalá žena tak nádherná, že by mohla dělat modelku. Jak nosila šaty velikosti třicet šest. Jak neměla jediné střevíce, které by nebyly na jehlách, takže se jí v patách zkrátily šlachy nebo co a prsty na nohou měla neustále stočené nahoru. Když šla v noci bosa do koupelny, musela jít po špičkách. Mluvil o tom, jako by to bylo něco atraktivního, ale jediné, co jsem si dokázala představit já, byla ženská s něčím jako kopyta, víte, co myslím?“

„Budu muset dojet pro nový vypínač, abych tohle mohl opravit,“ poznamenal Micah.

Zrovna si zapalovala cigaretu a musela vyfouknout kouř, než odpověděla. „Jasně,“ pronesla úsečně a hodila si zapalovač zpátky do kapsy. „Takže jsme si dali jeden drink a pak jsem řekla, že radši půjdu domů. ,Domů!‘ vyhrknul. ,Já jsem myslel, že bysme mohli jít ke mně.‘ A pak natáhnul ruku a sevřel mi koleno a významně se mi zahleděl do očí. Podívala jsem se na něj, úplně jsem strnula. Nedokázala jsem říct ani slovo. Konečně tu ruku odtáhnul a zamumlal: ,No, tak nejspíš asi ne.‘“

„Aha,“ řekl Micah.

Přišroubovával destičku vypínače zpátky. Yolanda zamyšleně přihlížela, pokaždé když vydechla, rozháněla dým jednou rukou. „Dneska večer je na řadě zubař,“ oznámila.

„Vy to zkusíte znovu?“

„Tenhle ještě nikdy nebyl ženatý. Nevím, jestli je to dobře, nebo špatně.“

Micah se sklonil, aby strčil šroubovák do svého kbelíku s nářadím. „Může to trvat den nebo dva, než se dostanu do železářství,“ poznamenal.

„Budu tady,“ odpověděla.

Byla skoro vždycky doma. Netušil, čím se živí.

Když ho vyprovázela, najednou se zeptala: „Co si myslíte?“ Blýskla po něm nečekaně naléhavou grimasou, ukazujíc všechny zuby, velké a neuvěřitelně rovné, připadaly mu jako dvojitá řada kláves piana.

„O čem?“ zeptal se.

„Budu se tomu zubaři líbit?“

„Určitě,“ odpověděl.

I když měl svoje podezření, že by zubař mohl mít pár výhrad k tomu kouření.

„Poslal mi esemesku, která byla opravdu moc milá,“ dodala.

A najednou se rozzářila, takže její rysy už nepůsobily tak povisle.

V pondělí večer s Cass obvykle nebývali spolu. Ale poslední práci toho dne měl v ordinaci podiatra až za městským okruhem, a když potom jel domů, všiml si vlevo od silnice červeno-bílého ukazatele ke svému oblíbenému barbecue bistru. Z náhlého popudu zajel na parkoviště a poslal Cass esemesku: Co kdybych přivezl k večeři něco od Andyho Nelsona? Odpověděla okamžitě, což znamenalo, že už je doma z práce. Dobrý nápad! odepsala. A tak vypnul motor a vešel dovnitř, aby si objednal.

To už bylo po páté, takže musel čekat v davu dělníků v pytlovitých overalech, mladých dvojic zavěšených jeden do druhého a uštvaných žen s houfem ječících dětí. Z vůně kouře a octa mu začínalo kručet v břiše; k obědu měl jen sendvič s burákovým máslem a hrozinkami. Nakonec si objednal dvakrát víc, než měl v úmyslu: nejen žebírka, ale i dušenou kapustu a pečené brambory a kukuřičný chleba, zabralo to dvě tašky. A celou cestu ho pak mučila vůně linoucí se ze zadního sedadla.

Podvečerní dopravní špička vrcholila a rádio upozorňovalo na možné zdržení, ale Micah se tím nenechal rozptylovat a ruce měl volně položené na volantu. Všiml si, že hory v dáli jako by zoxidovaly; přes noc stromy změnily barvu na matně oranžovou.

Cass bydlela na Harford Road v domku, který se svými šedivějícími bílými prkny a s malou přední verandou působil jako rodinný, ale hned za vstupními dveřmi vpravo byly schody, které vedly do jejího bytu v patře. Nahoře si Micah musel jednu tašku přehodit do druhé ruky, aby mohl zaklepat na dveře. „To je rajská vůně,“ poznamenala Cass, když otevřela. Vzala jednu tašku a obrátila se, aby zašla do kuchyně.

„Byl jsem v Cockeysville a moje auto nějak samo zamířilo k nim na parkoviště,“ poznamenal. „Ale možná jsem toho objednal trochu moc.“ Postavil druhou tašku na pult a krátce ji políbil.

Byla ještě v oblečení do školy – nějaká sukně, nějaký svetr a něco nenápadného, co se mu zamlouvalo, aniž by si to uvědomoval. Celkově se mu její vzhled líbil. Byla to vysoká, pomalu se pohybující žena s velkými ňadry a širokými boky, její statná lýtka se klenula nad trochu matronovitými černými lodičkami. Vlastně byla celá trochu matronovitá, což Micahovi připadalo vzrušující. Zřejmě už měl slabost pro dívčí typy za sebou. Obličej měla široký a klidný, oči tmavě zelené, vlasy barvy pšenice jí rovně splývaly téměř až na ramena, rozdělené ležérní pěšinkou a bez zájmu upravené. Pohled na ni mu připadal uklidňující.

Už prostřela stůl, doprostřed položila roli papírových utěrek, protože když člověk jedl grilovaná žebírka, obyčejné ubrousky nestačily. Zatímco otevírala tašky a rozkládala jídlo, Micah vytáhl z ledničky dvě plechovky piva. Jedno jí podal a s druhým se usadil naproti ní.

„Jaký jsi měl den?“ zeptala se.

„V pohodě. Co ty?“

„No, až na to, že tady Nan objevila Whiskerse…“

„No jo. Pravda.“ Úplně na to zapomněl.

„Když jsem přišla z práce, měla jsem na záznamníku vzkaz, abych jí zavolala.“

Čekal. Cass si naložila zeleninu a podala mu krabičku.

„Tak co ti chtěla říct?“ zeptal se konečně.

„To ještě nevím.“

„Ty jsi jí nevolala?“

Cass si z polystyrenové krabičky vybrala tři žebírka a tvrdohlavě stiskla rty. Micaha najednou napadlo, jak asi vypadala jako dítě.

„Nemá smysl to odkládat,“ připomněl jí. „Tím to jen oddaluješ.“

„Dostanu se k tomu,“ odsekla.

Usoudil, že bude lepší nechat to být a pustil se do žebírka.

Pokaždé, když byl u Cass doma, vždycky jako by se odněkud linula nějaká hudba nebo zprávy. Ráno to bývalo NPR; večer byla puštěná televize, ať se na ni dívala, nebo ne; a při jídle to byl nekonečný proud nevtíravých písniček z kuchyňského rádia. Micah, který měl rád ticho, to nějakou dobu nevnímal, ale pak si začínal uvědomovat jakousi zdánlivě bezdůvodnou podrážděnost a většinou mu teprve pak došlo, co slyší. Zeptal se: „Mohli bychom to trochu ztlumit?“

Cass na něj vrhla rezignovaný pohled a natáhla se, aby ztlumila zvuk. Byl by radši, kdyby to vypnula úplně, ale soudil, že to by od ní žádal příliš.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rusovláska u cesty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.