Nala’s World. © Dean Nicholson and Connected Content Ltd, 2020.

Svět podle Naly – Jeden muž, zachráněná kočka a cesta na kole kolem světa

Copyright © ZONER software, a.s. E-kniha vyšla v roce 2021. Všechna práva vyhrazena. Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována či jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Šéfredaktorka: Iva Šišperová. Odpovědný redaktor: Václav Křížek. Překlad: Mgr. Pavla Němečková. Obálka: Mgr. Petr Bernát. Tvorba e-knihy: Miroslav Kučera. Vydavatel: Zoner Press, ZONER software, a.s., Nové sady 18, 602 00 Brno, tel.: 532 190 883, email: knihy@zoner.cz, web: www.zonerpress.cz.

ISBN: 978-80-7413-445-6 (Mobi)
ISBN: 978-80-7413-444-9 (ePub)

Svět podle Naly

Jeden muž, zachráněná kočka a cesta na kole kolem světa

Dean Nicholson ve spolupráci s Garry Jenkinsem

„Občas to, co hledáš, přichází v té chvíli, kdy se neúčastníš hledání.“ – Anonym

„Není většího daru, než je kočičí láska.“ – Charles Dickens

Obsah

Část první: Hledání cesty
(Bosna – Černá Hora – Albánie – Řecko)

Vrať se domů

Černý pasažér

Druhá šance

Spolubydlící

Jedeme s bouří

Předsevzetí

Noemova archa

Svět podle Naly

Požehnání

Část druhá: Nahoru a dolů
(Řecko – Turecko – Gruzie – Ázerbájdžán)

Aprílový žertík

Sestřička Nala

Spiderman ze Santorini

Na rozcestí

Želva

Do divočiny

Nalin tým

Jiný svět

Čas na čaj

Část třetí: Cesta před námi
(Gruzie – Turecko – Bulharsko – Srbsko – Maďarsko)

Ghost

Místní hrdina

Muž a jeho kočka

Největší fanynka

Ruská ruleta

Správný cestovatel

Fotogalerie

Část první:
Hledání cesty

(Bosna – Černá Hora – Albánie – Řecko)

Vrať se domů

Ve Skotsku, odkud pocházím, máme jedno staré, moudré přísloví: Co má přijít, to tě nemine. Některým věcem se zkrátka nedá vyhnout. Co se má stát, to se taky stane. Takový je osud.

Už od začátku jsem věřil, že naše setkání s Nalou bylo osudové přesně tímto způsobem. Nemohla to být přece náhoda, že jsme se oba ocitli ve stejný moment na tom stejném odlehlém místě. Ani to, že mi přišla do života přesně v tu pravou chvíli. Myslím, že ji ke mně někdo seslal, aby mi ukázala směr a smysl, který mi v té době chyběl. Nikdy se to nedozvím, ale věřím, že i já jsem Nale přinesl to, co zrovna hledala. Čím víc nad tím přemýšlím, tím jsem si jistější. Naše přátelství bylo pro nás oba zkrátka nevyhnutelné. Osud nás svedl dohromady, abychom společně rostli a objevovali svět.

Když jsme se potkali, uplynuly právě tři měsíce od toho, co jsem v září roku 2018 vyrazil na cestu ze svého rodného města Dunbaru na východním pobřeží Skotska. Mým cílem bylo objet celou zeměkouli na kole. Měl jsem čerstvě po třicátých narozeninách a chtěl jsem ze sebe setřást rutinu svého každodenního života, uniknout ze svého malého koutku na Zemi a dokázat něco smysluplného. Nutno podotknout, že můj plán neprobíhal úplně hladce. Sice jsem už zdárně projel severní Evropou, ale moje cesta se neobešla bez mnoha odboček a komplikací, zmařených začátků a zádrhelů, které jsem si povětšinou zavinil sám. Původně jsem měl v plánu absolvovat celou cestu s kamarádem Rickym, jenže ten se už tou dobou otočil na zadním kole a vrátil se domů. Upřímně to ale bylo nejspíš dobře. Neměli jsme na sebe zrovna nejlepší vliv.

V prvním prosincovém týdnu jsem zrovna projížděl Bosnou na cestě do Řecka přes Albánii a Černou Horu. Konečně jsem začínal mít pocit, že se věci dávají do pohybu. Byl jsem připravený vrhnout se do dobrodružství, po kterém jsem tolik toužil. V dlouhodobém měřítku bylo mým snem projet Malou Asii a dál jet podél starověké Hedvábné stezky do jihovýchodní Asie, odtud sjet dolů do Austrálie, přeplout Tichý oceán a vydat se nahoru Jižní, Střední a Severní Amerikou. Představoval jsem si, jak šlapu mezi rýžovými poli ve Vietnamu, napříč pouštěmi Kalifornie, skrze horské průsmyky Uralu a podél pláží v Brazílii. Přede mnou se rozprostíral celý širý svět. Nedával jsem si žádný časový plán. Nepotřeboval jsem ho. Ať mi cesta zabere tolik času, kolik zabere. Už jsem se nemusel nikomu zpovídat.

Bylo kolem půl osmé ráno a já jsem si při rozbřesku balil svůj stan v malé vesničce poblíž Trebinje. Ulice byly dlážděné blýskavými dlažebními kostkami a kromě popelářů a několika štěkajících psů byly skoro prázdné. Kodrcal jsem se po dlažebních kostkách a řinčení mého béžového kola ze mě vytřáslo všechen spánek, až jsem sjel na cestu vedoucí nahoru do hor a dál podél hranic do Černé Hory.

Předpověď počasí na následujících pár dní slibovala sněhové přeháňky s deštěm, ale nebe bylo bez mráčků a teplota příznivá. Brzy jsem nabral dobré tempo. Po několika nevydařených týdnech jsem měl radost, že jsem znovu na cestě a ničím nerušen můžu šlapat do pedálů. Většinu posledního týdne jsem strávil s nohou v sádře a vzpamatovával se ze zranění, které jsem si uhnal při skoku ze slavného Starého mostu v Mostaru, pár hodin vzdáleném bosenském městě. Nejspíš to byl trochu bláznivý nápad. Místní se mě od toho pokoušeli odradit, protože v zimě je řeka hodně rozvodněná. Já jsem však k bláznivým nápadům tíhl celý svůj život. Znáte to, jednou třídní šašek, navždy třídní šašek. Největší chyba ale byla, že jsem poslechl průvodce, a místo toho, abych skočil tak, jak jsem byl zvyklý skákat z útesů doma v Dunbaru, tak jsem použil odlišnou techniku, kterou mi poradil. Hladinu mrazivé vody jsem prorazil s nohama mírně ohnutýma a jen co jsem vylezl z řeky, bylo mi jasné, že je něco špatně. Doktor mi oznámil, že jsem si v pravém koleni zranil přední zkřížený vaz a další tři týdny bude moji nohu zdobit sádra.

Po jednom týdnu jsem si ji však sundal. Byl jsem příliš netrpělivý a nechtělo se mi dál čekat. Z Mostaru jsem odjel ještě před další kontrolou, která měla být až za týden. Když jsem to ráno při úsvitu pomalu šlapal do hor, moje hlavní starost byla od té doby, co jsem se před pár dny vrátil na kolo, stále stejná – hlavně si zranění nezhoršit. Věděl jsem, že pokud nohou nehýbám ze strany na stranu, je koleno v klidu.

Soustředil jsem se na to, abych nohama rytmicky šlapal nahoru a dolů ve stejné rovině. Brzy jsem chytil pěkný rytmus. Zdálo se, že je to v pohodě. Cítil jsem, jak mi roste sebejistota. Dnes bych mohl dát takových osmdesát nebo možná i sto šedesát kilometrů.

Před polednem jsem vjel do horského regionu v jižním cípu Bosny. Přišlo mi, že jsem už mimo dosah civilizace. Poslední městečko leželo asi šestnáct kilometrů zpátky. Před několika kilometry jsem minul jakýsi lom, ale ten byl opuštěný. Byl jsem úplně sám. Spirálovitá trasa nebyla úplně strmá, šlo spíš o pozvolné, pomalé stoupání, které mi vyhovovalo. Na pár místech se cesta svažovala, takže jsem si mohl dopřát potřebný odpočinek. Okolní výhledy byly velkolepé. Jel jsem podél vysokých hřebenů a vzhlížel na vzpínající se zasněžené vrcholky. Byla to nádhera.

Cítil jsem se tak dobře, že jsem dostal chuť na nějakou hudbu. Brzy mi z reproduktorů připevněných k zadní části kola vyhrávala nová písnička Come Home od mé oblíbené Amy Macdonald. Asi jsem měl vážně dobrou náladu, protože jsem si začal zpívat spolu s refrénem.

Jindy by se mi z textu písničky možná začalo stýskat po domově. V jeden moment jsem dokonce myslel na mámu, tátu a sestru doma ve Skotsku, kteří čekají, až se jednoho dne vrátím. Jsme si hodně blízcí a chyběli mi, ale moje cesta mě natolik bavila, že jsem se tím nechtěl příliš trápit. Domov bude muset ještě chvíli počkat, pomyslel jsem si. V tu chvíli mě samozřejmě nenapadlo, že na mě možná čeká něco jiného. A že je to o něco blíž tomu, co je dnes doma.

Zrovna jsem šlapal do dalšího lehce stoupajícího úseku, když to přišlo. Nejprve jsem nebyl tak úplně s to rozeznat tenký, vysoký zvuk, který se mi ozýval za zády. Chvíli jsem se domníval, že mi píská zadní kolo nebo povolený úchyt přeplněných zadních brašen, ve kterých jsem měl většinu oblečení a vybavení. Řekl jsem si, že tam při příští zastávce kápnu trochu oleje. Pak jsem si ale přestal zpívat a zvuk byl najednou jasnější. Uvědomil jsem si, co to je. Znovu jsem se zaposlouchal. To snad nemůže…? Ale ano. Bylo to mňoukání.

Otočil jsem se a koutkem oka jsem to spatřil. Po cestě cupitalo vyhublé, šedobílé kotě a ze všech sil se snažilo udržet se mnou krok.

Stlačil jsem brzdy a zastavil.

Byl jsem v šoku.

„Co tady u všech čertů děláš?“ vyhrkl jsem.

Kus zpátky po cestě dolů byly na kopcích sem tam roztroušené přístřešky pro kozy a malé farmy, ale tady v horách jsem v okruhu mnoha kilometrů nespatřil jediné stavení. Nebyl tu ani téměř žádný provoz. Nedokázal jsem si vysvětlit, odkud kotě přišlo, a už vůbec ne, kam má namířeno.

Chtěl jsem se na ně podívat zblízka, než jsem ale stihl slézt z kola a zaparkovat ho, kotě seskočilo z cesty skrz svodidla mezi velké balvany. Slezl jsem za ním a pomalu jsem se přiblížil. Bylo mi jasné, že je to teprve mládě. Nemohlo být starší než pár týdnů. Mělo dlouhé, hubené tělíčko, velké a špičaté uši, nožičky jako párátka a těžký ocásek. Srst mělo řídkou, ošlehanou počasím, sem tam rezavý flíček. Byl to prostě takový malý otrhánek. Ale zároveň to kotě mělo taky ty nejpronikavější, obrovské, zelené oči, kterými na mě zíralo, jako by se snažilo zjistit, kdo jsem. Šel jsem o něco blíž a tak trochu jsem očekával, že bude divoké a uteče. Ale nezdálo se, že by je moje přítomnost jakkoliv rušila. Nechalo se ode mě hladit zezadu na krku, natahovalo se ke mně a vrnělo, jako by bylo vděčné za kontakt s člověkem a trochu pozornosti. Tahle kočka žila někde doma, pomyslel jsem si. Možná utekla a možná, což bylo pravděpodobnější, ji tu někdo nechal u cesty. Tahle myšlenka mě naštvala a taky už jsem cítil, jak mě kotě začíná obměkčovat.

„Chudinka malá,“ povzdechl jsem si.

Vrátil jsem se ke kolu a otevřel jednu z brašen. Neměl jsem u sebe moc jídla, ale vyhrábl jsem lžičkou trochu pesta, které jsem si vzal k obědu. Mázl jsem kousek husté, červené pasty na kámen a nechal kotě, ať si pochutná.

Pustilo se do toho, jako by už týdny nejedlo. Pesto bylo v mžiku pryč. Během cesty jsem některé zajímavé momenty sdílel na Instagramu, hlavně pro přátele a rodinu, a rozhodl jsem se natočit na telefon i toto zvláštní setkání. Můžu to s nimi třeba sdílet později. To kotě bylo rozhodně fotogenické, a jak tak hopsalo po kamenech u krajnice, skoro se zdálo, že si pohled kamery užívá. Realita byla ovšem o dost nepříznivější. Pokud by tu zůstalo samo, zahyne hladem nebo zimou. Stejně tak by ho mohlo srazit jedno z těch velkých nákladních aut, která tudy občas projíždí. Nebo by se dokonce mohlo stát kořistí pro dravé ptáky, které jsem viděl poletovat nad vrcholky hor. Bylo tak maličké a křehké, pro orla nebo káně by byla hračka ho čapnout do pařátů a odnést. Už od dětství stráveného ve Skotsku jsem měl slabost pro zvířata a obzvláště pak pro sirotky a zatoulance. Jako malý jsem choval pískomily, kuřata, hady, rybičky a dokonce i strašilky. Jednou jsem se ještě jako školák během letních prázdnin sedm týdnů staral o zraněného mladého racka. Ptáče si na mě docela zvyklo a máma s tátou mají dodnes fotku, jak se procházím s rackem na hlavě. Nakonec od nás odletěl, vyléčený a zdravý, den před začátkem školy.

Zvířata jsou ale zvířata a moje snahy jim pomoct nebyly vždy úspěšné. Když jsem ještě pracoval na farmě, vzal jsem si domů pár selátek, kterým zemřela matka. To byla chyba. Odnesl jsem je do ložnice a položil je pod velká světla, aby jim bylo teplo. Taková blbost! Prasátka začala řádit, hrabala se mi v oblečení a nadělala všude doslova svinčík. A co teprve ten rámus. Kdybyste je slyšeli, mysleli byste si, že je někdo morduje. Byla to nejhorší noc mého života.

Abych pravdu řekl, vždycky jsem si o sobě myslel, že mám radši psy než kočky. Zdálo se mi, že jsou to taková agresivní stvoření. Tohle kotě však bylo přesný opak, bezbranné a neškodné. Neublížilo by ani mouše. I když mi srdce velelo, abych kotě zvedl, rozum mi radil něco jiného. Tenhle výlet už byl dramatický až až. Konečně jsem se do toho zase dostával. Pokud jsem chtěl ještě do večera dojet do Černé Hory, nemohl jsem si dovolit, aby mě cokoliv zpomalovalo.

Vrátil jsem se na cestu, vzal kolo za řídítka a začal jsem ho tlačit, aby mohlo kotě běžet vedle mě. Nevím proč, ale byl jsem si jistý, že ho to za chvíli přestane bavit. Uvidí něco jiného, s čím si může hrát, a odběhne pryč. Po pěti minutách však začínalo být jasné, že nikam nepůjde. Přesněji řečeno ani nemělo kam jít. Kamenitý a křovinatý terén byl celkem drsný a jestli předpověď počasí nelhala, možná bude brzy pokrytý sněhem. Tady nahoře by nepřežilo ani den. Jestli vůbec to.

Povzdechl jsem si. Moje srdce vyhrálo nad rozumem. Neměl jsem na výběr.

Vzal jsem kotě do ruky a přinesl si ho ke kolu. Vešlo se mi tak akorát do dlaně a bylo lehké jako pírko. Pod prsty jsem cítil jeho vystouplá žebírka. Vepředu na kole jsem měl připevněné pouzdro na dron, kterým jsem během cesty fotil a točil videa. Pouzdro jsem vyklidil a věci přemístil do jedné z brašen. Potom jsem ho vystlal tričkem a kotě do něj opatrně položil. Vykukovala mu jen jeho malá hlavička, která se na mě nejistě dívala, jako by se mi kotě snažilo říct, že mu to není úplně pohodlné. Nedalo se nic dělat. Kam jinam bych ho dal? Rozjel jsem se a doufal, že se brzy uklidní. Kotě mělo ale zjevně jiný nápad. Ujel jsem jen pár stovek metrů, když mě to zvířátko úplně odbouralo. Než jsem stihl zareagovat, vyskočilo z pouzdra a po ruce se mi vyšplhalo za krk a tam se hezky uvelebilo. Cítil jsem, jak se ke mně přitisklo, hlavičku si schoulilo v prohlubni šíje a měkce oddechovalo. Nebylo to nepříjemné, ani mě to nerušilo. Popravdě to byl docela hezký pocit. Zdálo se, že i kotě je takhle spokojené, a tak jsem pokračoval v jízdě. Brzy jsem s překvapením zjistil, že spí jako nemluvně.

Mohl jsem si na chvíli oddechnout, zhodnotit situaci a promyslet, co dál. Zase mě přepadla nejistota. Ačkoliv jsem si samotu užíval, bylo by na jednu stranu fajn mít na cestě nějakou společnost a kotě nepředstavovalo nijak velkou zátěž. Byla by s ním zábava, o tom žádná, ale na druhou stranu se to celé trochu vymykalo mému plánu. Ale takových odboček jsem měl už hromadu. Naštvalo mě to. Zase jsem se nechal něčím rozptýlit.

Blížilo se poledne a slunce pomalu šplhalo na šedomodré nebe. Navigace mi hlásila, že kolem poledne bych měl být blízko u hranice. Měl jsem jen pár hodin na to, abych se rozhodl. A nebyla to jednoduchá volba.

Někde hluboko uvnitř jsem ale věděl, že cosi už rozhodlo za mě. Co má přijít, to tě nemine. Byl to osud.

Černý pasažér

Za další hodinu a půl jsem dorazil k hranici. Můj nový spolucestující mi zůstal po celou tu dobu přitulený k rameni, pospával a nic neřešil. Kéž bych mohl být i já takhle v pohodě.

Jak jsem tak stoupal horskou cestou, hlava mi jela na plné obrátky. Byl jsem si jistý, že jsem udělal dobře. Nemohl jsem to drobné bezbranné stvoření nechat na tak nebezpečném místě. Zároveň mě však nahlodávaly pochyby. Co budu dělat, až přijedu na hraniční přejezd? A co potom? Nepočítal jsem s tím, že budu mít kočičího spolujezdce.

Striktně jsem sám sebe přesvědčil, že celníkům o kotěti povím. Budu upřímný a jednoduše jim vysvětlím, co se stalo. Že jsem je našel na cestě a teď je vezu k veterináři. Určitě to pochopí, ne? Nesnažil jsem se přece propašovat něco ilegálního. Bylo to jenom kotě, proboha. Když jsem to ale promýšlel dál, došlo mi, že to neklapne. Existoval důvod, proč měla každá země stanovená pravidla pro převoz zvířat. Mohla přes hranice přenášet nemoci a koťata jsou navíc známá tím, že se snadno nakazí. Možná by muselo do karantény. Kdo ví, možná by je dokonce museli uspat. To jsem si vážně nepřál.

Chvíli jsem zvažoval, že bych mohl tvrdit, že je to moje kočka. Neměl jsem k ní ale žádné papíry, žádný doklad, který by prokázal, že je zdravá. Takže ani toto nepřipadalo v úvahu.

Nakonec jsem se musel smířit s tím, že mou jedinou možností je dostat kotě přes hranici tak, aby je nikdo neviděl. Potom se rozhodnu, co dál. Chvíli před polednem jsem minul ukazatel. K hranici zbývalo pět kilometrů. Zastavil jsem na odpočívadle u cesty. Z části jsem stále doufal, že najdu nějaký způsob, jak je obejít. Na telefonu jsem otevřel mapu. Třeba najdu nějakou horskou stezku bez hraniční kontroly. Do Černé Hory ale žádná jiná cesta nevedla. Jak jsem nad tím tak přemýšlel, byl to navíc pěkně hloupý nápad. Co by se stalo, kdyby mě potom zastavila policie a já neměl žádný doklad o vstupu do země? Přiznej si to, Deane, řekl jsem si. Není možné se tomu vyhnout. Budu muset projet hraničním přechodem a dostat se přes celní kontrolu. Jak se mi ale podaří propašovat přes hranici kotě? To byla otázka.

Z nejlepších let mého party období doma ve Skotsku jsem měl pár zkušeností s pašováním trávy a alkoholu na hudební festivaly. Něco jsem si schoval do bot, něco do pásky okolo čela a tak různě. Občas to vyšlo, občas ne. Párkrát mě chytili, ale vždycky to skončilo jen tak, že mě plácli přes prsty. Tohle byla trochu jiná situace.

Místní celníci u sebe nosili zbraně.

Seděl jsem na kraji cesty, zíral na kolo a čekal na spásný nápad. Do zadních brašen jsem kotě strčit nemohl. Jelikož byly plné mého vybavení, už v nich nebylo žádné místo. Napadlo mě, že bych si oblékl teplou bundu, kterou jsem si s sebou vzal, a kotě bych mohl schovat dovnitř. Znovu hloupý nápad. Šance, že by neposedné, nervózní kotě zůstalo zticha, byla téměř nulová. Zaručeně by celníky rádo pozdravilo.

Nezbývalo nic jiného, než kotě zavřít do předního pouzdra na kole a doufat, že si toho nikdo nevšimne. Bude to nelehký úkol. Předtím se to kotěti nelíbilo, proč by tedy najednou mělo zůstat zticha? Neměl jsem ale na vybranou. Musel jsem to risknout.

Ještě chvíli jsem si s kotětem hrál a doufal jsem, že ho to unaví. Okolo rostly kopretiny s dlouhými stonky. Pár jsem jich utrhl a nechal jsem kotě, aby se je snažilo chytit. Úplně se rozdivočelo, běhalo kolem dokola a skákalo nahoru dolů jako na neviditelné trampolíně. Začal jsem být zoufalý. Nezdálo se, že by chtělo přestat. Tahle kočka byla jako nevyčerpatelná kulička čisté energie. Kotě od Duracellu. Po dvaceti minutách mu však baterky jako zázrakem došly. Lehlo si na kámen vedle mě a začalo poklimbávat. To byla moje chvíle. „Fajn,“ dodal jsem si odvahu. „Jdeme na to.“

Povzbudilo mě, že na cestě do Černé Hory projelo pár aut. Pokud budu mít štěstí, řidiči tam ještě budou stát, až budu projíždět. Mohli by celníky zdržet a odlákat ode mě pozornost. To se ale nestalo. Když jsme za deset minut dorazili k přechodu, po žádném vozidlu ani stopa, byl jsem tam jen já sám. Tedy přesněji jen já a můj kočičí černý pasažér.

Přechod tvořila moderní konstrukce, pár závor s budkami v řadě pod ocelovým rámem s cihlovou budovou a několika kancelářemi. Zastavil jsem u jedné z budek a předkem kola jsem schválně zajel až za rám okna, aby zůstal mimo dosah celníkova pohledu. Kotě pořád spalo, ale bál jsem se, že by se mohlo probudit a začít mňoukat. Nechal jsem tedy i potichu zapnuté repráčky. Mladý celník seděl za sklem, což bylo také plus. S trochou štěstí by kotě neslyšel, ani kdyby se ozvalo. Jakýkoliv zvuk by se ztratil v tichém tuc, tuc, tuc hrající hudby.

Ten člověk vypadal kompletně znuděně. Ledabyle prolistoval můj pas, ani se neobtěžoval zkontrolovat fotografii nebo se na něco ptát. Natáhl se pro razítko a hledal volnou stránku. Snažil jsem se zůstat v klidu a usměvavý. Díval jsem se na něj pro případ, že by chtěl navázat oční kontakt. Už to bylo skoro za námi. Pak jsem ale koutkem oka zachytil pouzdro. Něco se tam hýbalo. V místě, kde jsem nechal zip pootevřený, se kotě snažilo prostrčit packu. A taky mňoukalo. A nahlas.

Srdce mi poskočilo. Podařilo se mi nezačít nadávat, což je u mě slušný výkon. Řekl jsem si, že musím udržet kamennou tvář a dál jsem se díval na celníka. Ale to jediné, co jsem v tu chvíli slyšel, bylo mňoukání. Nebylo absolutně možné, aby si toho taky nevšiml.

Nikdy jsem moc nevěřil na strážné anděly, hodné duchy a tak podobně. Jeden z nich však nade mnou musel v tu chvíli stát, protože přesně v ten moment přijel na přechod malý náklaďák. Bylo to staré, otlučené vozidlo se řvoucím výfukem. Jeho rámus mňoukání okamžitě pohltil – stejně jako všechno ostatní. Celník mi orazítkoval pas a podal mi ho, aniž by se na mě znovu podíval. U toho okénka jsem strávil možná tak minutu, ale připadalo mi to jako celá hodina. Bez jediného ohlédnutí jsem pokračoval dál. Moje úleva ale netrvala dlouho. Opustili jsme Bosnu, teď nás čekal přechod do Černé Hory. Opustit zemi byla jedna věc, ale vstoupit do další, to bylo něco jiného. Věděl jsem, že to bude mnohem náročnější.

Jak jsem předpokládal, na druhém přechodu bylo mnohem víc vojáků. Několik chlapů se zbraněmi právě obcházelo okolo odstaveného náklaďáku.

Plynule jsem přijel k budce a přední kolo jsem znovu zastavil co nejdál od okénka stejně jako prve. Tentokrát jsem však zvýšil bezpečnostní opatření. Hudbu jsem dal o něco hlasitěji a čas od času jsem do pouzdra strčil prst, abych kotě zabavil. Párkrát se do něj zakouslo, ale snažil jsem se necukat. Nebyla to úplně hračka. Zoubky mělo jak jehličky, pěkně to bolelo.

Tenhle celník byl mnohem pozornější. Podržel si moji fotku před očima a podíval se na mě. Pohladil si bradu, čímž chtěl naznačit, že mi vousy od pořízení fotografie značně zhoustly. Přikývl jsem a usmál se. Nemluvil anglicky, tak jsem se objal rukama okolo trupu, abych mu ukázal, že je mi v nich větší teplo. Přikývl nazpět.

Zvuk razítka, kterým mi označil pas, mi zněl jako rajská hudba. Nasedl jsem na kolo a vyjel z hraničního přechodu na cestu. Cítil jsem, jak mi z ramen padá tíha celého světa. Už jsem chtěl začít oslavovat a vytáhnout kotě z pouzdra. Chystal jsem se zastavit, ale za zatáčkou jsem k mému zděšení zjistil, že před námi stojí další kontrolní stanoviště. Bylo menší a ne tak hrozivé. I tak by mě ale mohli nachytat, pomyslel jsem si. Pomalu jsem se přibližoval a modlil jsem se, abych do třetice neměl smůlu.

Ne že provedeš nějakou pitomost, Deane, říkal jsem si.

Už jsem se chystal zajet k malé budce, když z ní zrovna celník vyšel ven. Telefonoval a zdálo se, že je zaneprázdněný. Jen se na mě letmo podíval a mávl, zatímco vyřizoval hovor. Kývl jsem na něj, ukázal mu palec nahoru a jel jsem dál. Nejradši bych do toho pořádně šlápl, ale radši jsem si to rozmyslel. Nechtěl jsem vypadat jako nějaký zločinec, co utíká z místa činu, ačkoliv – technicky vzato – přesně tím jsem právě byl.

Druhá šance

Pár kilometrů za hranicemi se přede mnou rozprostřela otevřená krajina. Na cestě zrovna probíhaly rozsáhlé rekonstrukce. Dělníci si dnes očividně dali pohov, protože v okolí zaparkovaných bagrů a traktorů nebylo po nikom ani vidu ani slechu. Zastavil jsem u kraje cesty. Po dlouhém stoupání se začalo zraněné koleno ozývat a taky jsem si potřeboval na chvíli oddechnout, uklidnit se po dopoledních dramatech a promyslet, co dál.

Posadil jsem se na pás jednoho z bagrů a kotě jsem vypustil na průzkum. Za vteřinu už poletovalo okolo, chvíli si hrálo s trsem trávy, chvíli skákalo po hromadě betonových obrubníků. Nemělo ponětí, co vlastně hledá. Ani mu to nevadilo. Chtělo si prostě trochu zablbnout. Zjevně mu to už chybělo.

Párkrát jsem kotě vyfotil a dalších několik minut jsem strávil na stránce se seznamem veterinářů v Černé Hoře. Zdálo se, že nejlepší z nich je v přímořském městečku Budva, několik hodin cesty odtud. Nebylo jisté, jestli to do večera stihnu, ale řekl jsem si, že za pokus to stojí.

Než jsem se vydal na cestu, rozhodl jsem se něco pojíst a pro kotě jsem znovu připravil lžičku pesta. Chvíli jsem tam seděl, vyhříval se na zimním slunci a přemýšlel o všem, co se mi od rána přihodilo. Byla to bezpochyby pořádná adrenalinová jízda.

Vyrušil mě zvuk motoru. Otočil jsem se a uviděl starý, otlučený stříbrný Volkswagen Golf. Právě vjížděl na hlavní silnici z úzké boční cesty, která se vinula dál do polí. Za volantem seděl mladý kluk. Mohlo mu být tak osmnáct, devatenáct. Vedle něj seděl jeho kamarád a z okna jim vyhrávala hlasitá hudba. Smáli se, mávali a něco na mě křičeli. Když auto zmizelo za kopcem, s úsměvem jsem zavrtěl hlavou. Přišlo mi to jako scénka z mého mládí. Táta míval přesně takové auto. Moje cesta na tohle místo mohla klidně začít za jeho volantem jedné dlouhé a rušné noci před čtyřmi lety.

Byl to jeden z těch mnoha hloupých nápadů, které se zdály být pro můj život v posledních deseti letech typické. Na místě spolujezdce byl tu noc, stejně jako vždy, když jsem měl za lubem nějakou lumpárnu, můj dlouholetý kamarád Ricky. Byli jsme nerozlučná dvojka – roztomilí darebáci, jak jsme rádi říkávali – už takových deset let, od doby, co nám padla dvacítka. Pravidelně jsme se spolu poflakovali, většinou jsme kouřili trávu a vyváděli. S Rickym jsme měli stejný hudební vkus a stejný pohled na život. Byli jsme pařmeni se svobodnou duší, řekněme. Nežili jsme podle pravidel.

To platilo i ten večer. Půjčili jsme si tátovo auto, aniž bychom mu prozradili náš plán. Z Dunbaru jsme jeli hodinu a půl na pole v Kinrossu vzdálené víc než 100 kilometrů. Nebylo to jen tak ledajaké pole. O týden později se zde měl konat velký hudební festival T in the Park. Jezdili jsme tam skoro každý rok. Vždycky to býval vrchol našeho léta. Dlouhý, prosluněný víkend strávený sledováním a posloucháním koncertů velkých kapel, kouřením a pitím, co nám hrdlo ráčilo. Naším šíleným plánem pro tento rok bylo zakopat trochu trávy a pár pilulek extáze na místě, které snadno najdeme, až sem za týden znovu přijedeme na festival. Potom náš malý poklad zase vykopeme a – tradá – o třídenní zábavu je postaráno. Přišlo nám to geniální. Až na to, že to geniální nebylo. Spíš přesně naopak.

Jeli jsme tam uprostřed noci, abychom měli jistotu, že nás nikdo neuvidí. Organizátoři ještě nezačali stavět, ale ze zkušenosti jsme věděli, kde s největší pravděpodobností budou oplocení a pódium. Jakmile jsme našli to pravé místo a za svitu baterky operaci provedli, vydali jsme se zase zpátky domů po dálnici. Jako jediný řidič s pojištěním jsem řídil tam i zpátky já. Celý den jsem pracoval, takže když jsme byli už tak půl hodiny od Dunbaru, stěží jsem se držel vzhůru.

Pamatuji si, že jsem zavřel jedno oko. Dál už vím jen to, že jsme narazili do jedné z těch vyvýšených platforem pro policejní auta. Náraz nás vystřelil do silnice, kde jsme vrazili do středových svodidel, a potom se auto začalo přetáčet. Skutáleli jsme se z desetimetrového kopce do pole. Všechno se zdálo být zpomalené, jako bychom byli ve filmu. Ještě teď cítím, jak nám airbagy vystřelily do tváří. Pamatuji si, jak to s námi házelo, jako bychom byli v bubnu sušičky. Nejvíc si ale vybavuji moment, kdy to všechno přestalo. Seděli jsme s Rickym vzhůru nohama se střechou promáčklou jen pár centimetrů od našich obličejů. Beze slov jsme se objali. Potom jsme tam dál v mrákotách seděli umazaní od krve z několika menších zranění. Třásli jsme se, nevěřili jsme, že nám jinak nic není. A byli jsme nekonečně vděční, že jsme naživu.

Když přežijete těžkou dopravní nehodu, je to událost, která vám promění život. Zdá se vám, že jste přelstili smrt a dostali jste druhou šanci na život. Pro mě to byl určitě obrovský životní zvrat. Naprosto mi změnil perspektivu. Cítil jsem motivaci dělat víc a zažívat víc. Říkal jsem si, že nechci promarnit ani jeden jediný den. Takže když Ricky někdy začátkem roku 2018 navrhl, že bychom spolu mohli začít cestovat, okamžitě jsem zpozorněl.

Zrovna jsme seděli někde venku a dělali to, co jsme dělali až příliš často – kouřili trávu. Ricky začal z nějakého důvodu mluvit o cestě po Mexiku. Ten nápad se mi líbil hned z několika důvodů. Před pár lety jsem se svojí holkou navštívil Thajsko. Pamatoval jsem si, jak jsem byl nadšený a zároveň frustrovaný, když jsme kolem různých míst projížděli v autobusech a taxících. Chtěl jsem se o nich dozvědět víc. Kdo tam bydlí? Jaký je jejich život? Když jsme se vrátili domů, věděl jsem, že chci svět poznávat zblízka a osobně. Nechtěl jsem být jenom turista.

Další důvod, proč mě vidina cestování lákala, byl mnohem osobnější. Začal jsem si uvědomovat, že musím z Dunbaru vypadnout. Autonehoda možná všechno urychlila, šlo ale o pocit, který ve mně bublal už několik let.

Ostatní často přemýšlí, jestli moje cyklocesta kolem světa značí, že od něčeho utíkám. Možná na tom trocha pravdy bude. Nepotřeboval jsem ale utéct od rodiny. Občas jsme se nepohodli, ale s mámou, tátou a ségrou jsme si byli vždycky blízcí a pořád jsem s nimi i s babičkou bydlel. Ani jsem se netoužil sebrat a najít si nový domov na druhé straně zeměkoule. Jak říkám, mám rád svoje město i komunitu, ve které jsem vyrostl. Dunbar je skvělé místo, kde žijí skvělí lidé. Takže jestli jsem se od něčeho potřeboval osvobodit, od něčeho utéct, bylo to moje staré já. A ta prázdná a nesmyslná rutina, do které jsem sám sebe uzavřel.

Věděl jsem, že mám dobré srdce. Vždycky jsem byl tak trochu uličník a věčný třídní šašek. Bylo pár chvil, kdy jsem se kvůli tomu dostal do potíží. Obzvlášť, když jsem měl trochu připito, což tenkrát bývalo docela často. Párkrát jsem od policie schytal pokutu a sem tam jsem se připletl do nějaké šarvátky. Většinou jsem byl kliďas, ale když jsem se víc napil, býval jsem vznětlivý. Pár skleniček občas může probudit démona. Když se blížily moje třicáté narozeniny, začal jsem cítit, že je potřeba něco změnit. Nemyslel jsem si, že nutně mířím špatným směrem, spíš jsem se pořád točil ve stejných kruzích.

Moji rodiče i sestra se všichni uplatnili v pečovatelských profesích. Máma pracovala jako vedoucí zdravotní sestra, táta zase v oblasti mentálního zdraví a nyní byl pěstounem. Ale já – věčný rebel – jsem šel proti proudu. Nezaujalo mě to. Ještě na škole jsem se chtěl přihlásit do armády, nejspíš mě k tomu inspiroval děda, který býval vojákem, a tak jsem nastoupil do základního výcviku u Královských ženistů Britské armády. Po pár měsících jsem si to ale taky rozmyslel a nechal toho. Potom následovalo pár dlouhodobějších manuálních zaměstnání okolo Dunbaru. Dělal jsem údržbáře na farmě a pak svářeče v továrně na rybí krmivo. Vždycky mi šlo opravovat a stavět, ale postavit si vlastní život se mi moc nedařilo. Zatímco někteří mí spolužáci už měli stálá zaměstnání, kupovali si domy a zakládali rodiny, já jsem se usadit nedokázal. Nějak jsem cítil, že vydat se na cestu a strávit čas v trochu jiných končinách by mi mohlo pomoct v tom, abych našel sám sebe. Nebo alespoň najít způsob, jak být sám sebou. Někdo mi tenkrát řekl, že se vydávám na cestu, abych svou cestu našel. A tak nějak to asi bylo.

V následujících týdnech po našem prvním rozhovoru s Rickym se mi ten nápad zamlouval víc a víc. Já i Ricky jsme oba byli zapálení cyklisti. Napadlo mě, že bychom mohli do Mexika dojet na kole a vzít to okruhem přes Evropu a Asii. Zdálo se mi to jako neopakovatelná příležitost, něco, co budeme vnímat jako úspěch ještě po letech a na co budeme vzpomínat.

„Představ si, jak svým vnoučatům vyprávíš, žes v mládí objel na kole celej svět,“ říkal jsem Rickymu, když jsem se ho jednou večer v hospodě snažil na ten nápad nalákat.

Nenechával se dlouho přemlouvat.

Měl jsem trochu starost, co na to řeknou rodiče, ale překvapivě měli radost, že jsem se rozhodl začít něco se svým životem dělat. Popravdě se báli víc než já, že to se mnou jde už trochu z kopce. Oba si mysleli, že by mi takové dobrodružství prospělo. Táta to viděl jako příležitost k tomu „posílit charakter“. Dodali mi přesně tu dávku povzbuzení, kterou jsem potřeboval.

Rickymu i mně bylo jasné, že k uskutečnění takové cesty budeme potřebovat peníze. Začali jsme šetřit. Těžké práce se ani jeden z nás nebál, a tak jsme dalších šest měsíců pořádně makali. Ricky pracoval v betonárně a já si našel místo na stavbě dráhy v zábavním parku v Glasgow. Sem tam jsme si k tomu přibrali nějakou brigádu za barem nebo jinou manuální výpomoc. V jednu chvíli jsme měli dohromady pět zaměstnání a v průměru jsme pracovali 82 hodin týdně. Na podzim roku 2018 jsme už každý měl odloženo pár tisíc liber. Začali jsme si plánovat trasu. Nejprve přeplout do Evropy, pak dolů přes Francii, Švýcarsko a Itálii na Balkán a do Řecka. Pustil jsem se taky do skládání výbavy.

Rozhodl jsem se, že si pořídím to nejlepší možné kolo. Plácl jsem se přes kapsu a koupil si špičkového Treka 920 v béžové barvě s ergonomicky tvarovanými řídítky a speciálními horskými koly. Byl jsem o pár tisíc liber lehčí, ale jakmile jsem ho vybalil z krabice, věděl jsem, že to za ty peníze stálo. Obzvlášť se mi líbilo, že šlo o odlehčený model. Bez zavazadel vážilo jen něco málo pod třináct kilogramů.

Po testovací jízdě jsem se rozhodl pár věcí upravit. Pořídil jsem si větší, silnější pedály a nové sedátko. Budu na něm, koneckonců, nějakou tu dobu sedět.

Brzy jsem byl do toho kola úplný blázen. Občas jsem se vrátil z vyjížďky, zaparkoval ho u rodičů v garáži a potom jsem na něj jen zůstal v úžasu hledět. Byla to učiněná kráska. Ze zamilovanosti jsem mu dal dokonce i jméno, Eilidh, což je gaelská verze Heleny a znamená „Slunce“ nebo „Ta zářivá“. Při shánění dalších věcí do výbavy na cestu jsem si taky pořídil jednokolový vozík, abych měl víc úložného prostoru.

Ricky byl, na rozdíl ode mě, spokojený s mým starým kolem, zabahněným letitým Trekem, které jsem během posledních pár let projezdil až na dřeň. Bylo to dobré kolo a Ricky se rozhodl ignorovat rady všech, kteří tvrdili, aby si, jako já, pořídil nové kolo.

„Jestli dokáže ujet jeden kilák, tak jich ujede i dvacet tisíc,“ argumentoval. Vyměnil mu pláště, koupil si luxusní sedátko Brooks a sem tam ještě něco poupravil. Zdálo se, že jezdí dobře, a naše pravidelné tréninkové vyjížďky zvládalo bez problémů, dokonce i když jsme se rozhodli vyjet strmou stezkou na 180 metrů vysoký kopec North Berwick Law asi hodinu cesty od domova. Strávili jsme tam tenkrát noc v rámci příprav na nadcházející měsíce a možná i roky spaní pod širákem.

A tak nastalo září roku 2018 a my jsme se jen s velmi hrubým plánem vydali na cestu. Vskutku velmi hrubým. Začal se bortit v podstatě okamžitě.

Už začátek cesty byl jedna velká katastrofa, a to hlavně proto, že jsme se pořád chovali jako ten stejný párek nezodpovědných idiotů. Měli jsme v plánu jet podél východního pobřeží ze Skotska dolů do Anglie a potom přeplout z Newcastlu do Amsterdamu. Noc předtím jsme se ale tak zřídili, že jsme nebyli schopni vyjet dřív než před pátou odpoledne. Ještě pořád jsme byli trochu opilí. Dál se to vezlo v podobném duchu. Cestu dolů jsme pojali oslavně jako jakousi pouť po hospodách. Nebylo tedy žádným překvapením, když jsme brzy zjistili, že nestíháme nasednout na trajekt, který jsme si zarezervovali. Rickymu se nějakým způsobem podařilo vyrazit si zub a museli jsme jet na zubní pohotovost v malém městečku Alnwick asi 50 kilometrů od Newcastlu. V tu chvíli jsem zjistil, že to máme spočítané. Seděl jsem v čekárně a procházel si naše papíry. Myslel jsem si, že trajekt vyplouvá až následující večer. Mýlil jsem se. Bylo to tento večer. Přesněji řečeno, bylo právě pět hodin odpoledne a trajekt odjížděl za hodinu a půl. Nebyl žádný způsob, jakým bychom to mohli stihnout. Prošvihli jsme ho. To nás zpozdí o několik dní.

Když se trajektové společnosti konečně podařilo vmáčknout nás na jiný spoj, máma a táta nám přijeli zamávat na cestu. Ani jsme moc nebrečeli. Všichni jsme věděli, že dělám správnou věc. Táta mi však předal malý talisman, který mi je měl připomínat. Pocházel z Newcastlu a byl to vášnivý fanoušek místního fotbalového klubu Newcastle United. Pro štěstí mi koupil malý odznáček v podobě známého erbu klubu s mořskými koníky a černobílými proužky. Připnul jsem si ho na batoh a nastoupil na loď.

Během plavby do Amsterdamu jsme si s Rickym dali slib, že odteď budeme brát věci zodpovědně. Moc se toho ale nezměnilo. Brzy jsme zase jeli ve starých kolejích. Hned po příjezdu do Holandska jsme propařili celý víkend.

Sem tam jsme se snažili jeden druhému domluvit.

„Musíme se změnit. Takhle to dál nejde,“ říkali jsme si navzájem. Ale nedokázali jsme se zastavit. Měli jsme na sebe hodně špatný vliv.

Čím déle jsme spolu cestovali, tím bylo taky jasnější, že máme o celé cestě odlišné představy. Projeli jsme Belgií do Francie a mířili jsme – z nějakého neznámého důvodu – do Paříže, což v mém plánu rozhodně nebylo. Nejsem fanoušek velkých měst. Těšil jsem se na cesty volnou přírodou a venkovem, chtěl jsem vidět různé tváře divoké krajiny a potkávat se se zajímavými lidmi. Nelákala mě předražená jídla ani chodníky, na kterých musel člověk bojovat s turisty, aby ušel pár metrů. Jenže Ricky si mnohem víc přál být zpátky u své holky ve Skotsku, než trávit čas se mnou. Když nad tím tak přemýšlím, náš plán byl v tomto už od začátku vadný.

Neříkám, že jsme si během společné jízdy neužili skvělé momenty. Naopak, takových zážitků byla spousta. Když jsme projížděli Švýcarskem, odbočili jsme na horskou cestu, která vede okolo slavného starého hotelu Belvédère, známého především z bondovky Goldfinger. Hotel byl opuštěný a zabedněný, ale povedlo se nám najít rozbité okno vzadu a vlezli jsme dovnitř. Každý jsme měli své vlastní apartmá.

Když se ale Ricky na chvíli oddělil a jel navštívit svou holku, zkusil jsem si, jaké by to bylo cestovat na kole sólo. O samotě jsem si projel kousek Francie. Miloval jsem jízdu na prázdných silnicích a kempování pod širákem, kdykoliv jsem na to dostal chuť.

Po Rickyho návratu jsme se vydali do Itálie a čekala nás nová série všemožných potíží. V jednu chvíli mi dokonce ukradli pas a musel jsem se vrátit do Glasgow pro nový. Jindy zase Rickymu ukradli kolo. Nějakým zázrakem ho získal zpět – na neštěstí bez brašen, ve kterých měl většinu svých věcí. Po tomhle incidentu mu nálada dost poklesla. Začal si navíc stěžovat, že mu dochází peníze. Vše se završilo, když jsme projeli Chorvatskem do Bosny a blížili se k Mostaru. Rickymu přišla pozvánka na rozlučku se svobodou v Budapešti. Rozhodl se tam jet – a potom s cestou praštit. Chtěl, abych jel s ním. Říkal, že bych se potom mohl vrátit zpátky a pokračovat v cestě sám. To mě ale moc nelákalo. Předpověď počasí vypadala hrozivě a já jsem už pokukoval po cestě na jih do Černé Hory, Albánie a Řecka. Odmítl jsem.

Nenásledovala žádná výměna názorů. Prostě jsme se jen rozhodli jet každý vlastní cestou. Ke konci našeho posledního společného dne jsem se ubytoval v hostelu v Mostaru a on se vydal na cestu do Budapešti. To bylo celé. Žádné objetí, žádné stisknutí rukou, žádné rozloučení. Chvíli jsem byl naštvaný. Původní plán selhal. Přišlo mi, že jsem promarnil svou velkou šanci. Možná svou poslední šanci. Pomalu mi však začalo docházet, že to bylo správné řešení. Nejspíš i jediné možné řešení, abych byl upřímný. Jestliže chci tuhle cestu uskutečnit, budu to muset udělat na vlastní pěst. Podle sebe.

Když jsem teď skoro o dva týdny později seděl u cesty v Černé Hoře, zdálo se mi naše odloučení ještě moudřejší. Moje ranní dobrodružství toho bylo důkazem. Kdybychom byli dva, všimli bychom si vůbec toho kotěte? Vzali bychom ho s sebou? Dokázali bychom se ve dvou a s kotětem dostat přes hranici? To samozřejmě nikdy nezjistím, ale měl jsem určité pochybnosti.

Nic z toho jsem Rickymu nezazlíval. Vlastně spíše naopak. Uvědomil jsem si, že jsem mu svým způsobem hodně vděčný. Ukázal mi totiž přesně, jak se na téhle cestě nechovat. Teď přede mnou ležely nové možnosti.

Z myšlenek mě vytrhl pohled na kotě, které cupitalo zpátky a skočilo mi do klína. Stočilo se do klubíčka vedle mě a dýchalo trochu přerývaně, jako by mu došla pára. Asi ho události posledních čtyřiadvaceti hodin vyčerpaly. Konejšivě jsem ho pohladil a ono se přitisklo blíž ke mně. Měl jsem radost, že už bylo mimo nebezpečí a že se v mojí přítomnosti cítí klidně a bezpečně. Nejvíc ze všeho jsem však měl radost, že jsem mu mohl dát druhou šanci. Netušil jsem, co nás čeká, ale kdo ví? Třeba mi můj nový, drobný společník taky pomůže ke štěstí.

Spolubydlící

Po poledni se počasí začalo zhoršovat. Čisté, modré zimní nebe zahalily ocelově šedé mraky, které hrozily silným deštěm.

Na místech, kde byla cesta nejvíce otevřená, jsem se musel opírat do silného protivětru, což jízdu zrovna neulehčovalo. Vítr mě zpomaloval a můj plán teď byl dorazit do Budvy alespoň do večera. To už bude na návštěvu veterináře pozdě, ale snad dost brzy na to, abychom se vyhnuli průtrži mračen.

Můj pasažér mi i teď pohodlně ležel okolo krku, ještě spokojenější než předtím. Už ale nespal, protože jsem cítil, jak otáčí hlavičkou ze strany na stranu. Možná si užíval výhled, což bylo pochopitelné. I pod mrakem bylo černohorské pobřeží velkolepé. Byla to krajina hor a vnitrozemských jezer, starých kostelů a malebných vesniček s červenými střechami. Pořád jsem nemohl tak docela uvěřit, že jsem toho malého tvorečka propašoval přes hranici. Stále jsem napůl čekal, že mě každou chvíli zastaví policie nebo místní orgány. Kdyby mě kdokoliv pozoroval zblízka, určitě by poznal, že jsem něco provedl. Rovnou bych na sobě mohl mít tričko s nápisem Kočičí pašerák.

Odpoledne jsme dorazili k trajektu, který převážel auta přes jezero u nádherného města Kotor. Když jsem se přiblížil k naloďovací rampě, všiml jsem si, že podél aut stojících v řadě prochází revizor v uniformě a baví se s řidiči. Zachvátila mě panika. Bez přemýšlení jsem zavřel kotě zpátky do pouzdra. Jeho protestující mňoukání se ztratilo v těžkém supění lodních motorů. Revizor si mě sotva prohlédl. Podal jsem mu peníze a vzal si od něj lístek.

Došlo mi to, až když už jsme byli asi v polovině jezera. Čeho se sakra tak bojím? Proč by se měl revizor na trajektu starat o moje kotě? Proč by mělo vlastně zajímat kohokoliv na lodi?

Jasně, když jsem kotě opět nechal vylézt mi na rameno, lidi okolo jím byli okouzlení. Jeden klučina začal v autě vzrušeně poskakovat a ukazovat na nás. Ostatní řidiči a cestující na nás jen kývali a usmívali se. Nejdřív mi to bylo trochu nepříjemné, ale když jsem se nad tím tak zamyslel, bylo normální, že na nás zírali. Musel to být pěkně neobvyklý pohled. Velký, vousatý potetovaný chlapík na kole, kterému na rameni sedí malé kotě jako papoušek Dlouhého Johna Silvera. Bylo jasné, že upoutáme pozornost. Okolní reakce mi ale hlavně potvrdily, že se vážně nemám čeho bát. Pro svět jsme byli zkrátka parťáci na cestách. Byli jsme pár, i když trochu zvláštní.

Když jsem před námi spatřil obrysy Budvy, slunce se už schovalo za hory na západě a světla rychle ubývalo. Byla to úleva dojet konečně do cíle. Jel jsem dobrých sedm hodin a našlapal skoro 100 kilometrů. Zraněné koleno už začínalo prosit o milost. Našel jsem malý kemp uprostřed zahrad poblíž městské pláže a oddechl jsem si. Zatímco jsem rychle stavěl stan, kotě prozkoumávalo nové okolí. Bylo pořád hodně opatrné a moc se nevzdalovalo. Když se ozval hlasitý zvuk nebo když objevilo něco nečekaného, hned pelášilo zpátky za mnou. Očividně mi začínalo důvěřovat, což mě těšilo. Cítil jsem, že je pouto mezi námi čím dál tím silnější.

Při procházce městem jsem zašel do místního obchodu a nakoupil jídlo pro nás oba, těstoviny pro mě a pesto pro kotě. Nenašel jsem žádné pořádné kočičí žrádlo a zdálo se mi, že mu pesto chutná. Uvařil jsem si těstoviny na malém vařiči a povečeřel po boku nového kamaráda s výhledem na moře, i když tou dobou toho už moc vidět nebylo. Obzor se proměnil v šedou šmouhu a mrazivý mořský vánek s sebou přinášel první kapky deště. Zrovna jsem se chystal kotě vzít a dát ho do stanu, když najednou začalo hlasitě mňoukat. Byl to jiný zvuk, než jaký jsem od něj zatím slyšel. Intenzivnější. Taky se na mě dívalo, jako by mi chtělo něco říct. Dostalo najíst, napít, tak asi potřebuje na záchod, odvodil jsem. Vzal jsem ho a odnesl k zídce u pláže. Ihned seskočilo do písku a zmizelo mi z očí. Asi chce trochu soukromí, napadlo mě. Chvíli jsem jen tak pozoroval moře. Pláž táhnoucí se pár stovek metrů podél pobřeží byla prázdná až na jednoho pána, který si tam hrál se psem. Už uplynulo několik minut, pán se psem se přiblížili ke mně a já začal přemýšlet, co se stalo. Tak to je vše?, ptal jsem se sám sebe. Kotě si uteklo, ani mi nepoděkovalo? Ale, nestrachuj se. Už jsem chtěl seskočit dolů na písek, když ke mně kotě najednou vystřelilo jako raketa a jedním skokem se vyhouplo na zídku. Možná zachytilo pach blížícího se psa? Možná jenom chtělo být zpátky u mě? Kdo ví? Tak jako tak, měl jsem radost, že se vrátilo. Kdyby se ztratilo, nezamhouřil bych v noci oka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Svět podle Naly.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.