Heidi Riceová

Ruleta vášně v Monte Carlu

Překlad: Hilda Hansalová

Milá čtenářko,

tak co, strávila jste dovolenou – jak doufám teď, koncem jara, kdy Vám tento dopis píšu – konečně postcovidovou dovolenou v Andachsteinu, v Agonu, v Montegově… nebo snad v knížectví Madlena? Že Vám jména těchto států nic neříkají? Tak to koukejte rychle napravit! Stačí si přečíst příběhy z edice Sladký život, s nimiž za Vámi přicházím tento měsíc.

Musím se přiznat, že mě baví pokoušet se vysledovat předobrazy fantastických zemí – knížectví, vévodství, království, šajchanátů či emirátů –, v nichž nechávají autorky odehrávat příběhy našich hrdinek a hrdinů. Někdy je to jednoduché… Například Andachstein je určitě Lichtenštejnsko… Tedy až na to, že jeho sousedem je Itálie, a ne Švýcarsko a Rakousko. A že jeho samostatnost závisí na tom, zda se vládce dočká nástupce, či ne, jako je tomu v případě Monaka a Francie.

Jindy se autorkám daří zašifrovat zdroj důkladněji… a někdy se mně na to dokonce přijít ani nepodaří. A tak nakonec jenom pobaveně mávnu rukou a začtu se do příběhu.

Protože ten… a samozřejmě láska, která zvítězí… je nejdůležitější!

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

My Shocking Monte Carlo Confession

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2020

Překlad:

Hilda Hansalová

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2020 by Heidi Rice

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2021

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-6621-5 (EPUB)

ISBN 978-83-276-6627-7 (MOBI)

ISBN 978-83-276-6633-8 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PROLOG

Belle

Stála jsem u hrobu svého nejlepšího přítele Remyho Galantiho. Slunce hřálo, jak umí hřát jen na Riviéře, ale nedokázalo rozpustit led, který mi pokryl srdce ve chvíli, kdy Remyho vůz narazil do svodidel zkušebního okruhu a explodoval. Hrůzné okamžiky se mi jako zpomalený film znovu a znovu odvíjely před očima, ale slzy mi uvízly za víčky a odmítaly vytrysknout.

Neplakala jsem pro Remyho, neplakala jsem pro sebe, neplakala jsem ani pro jeho staršího bratra Alexiho, protože jsem nemohla. Moje tělo bylo zmrtvělé a mozek otupělý.

Vnímala jsem zvuk knězova hlasu, ale ne slova. Zvedla jsem oči a podívala se na Alexiho.

Kolem něho stáli místní hodnostáři, celebrity a významné osobnosti. Přišli, aby se rozloučili s nejmladším členem jedné z nejpřednějších a nejvýznamnějších monackých rodin. Třebaže byl obklopený lidmi, byl, jako vždy, osamělý. Stál strnule, hlavu měl sklopenou. Rty měl pevně sevřené, tmavé vlasy měl rozcuchané, jako by si do nich vjel prsty nejméně tisíckrát od okamžiku, kdy jsme oba před týdnem viděli Remyho tragickou nehodu.

Oči měl suché.

Je stejně jako já otupělý, cítí totéž co já? Je zdrcený ztrátou člověka, který pro něho, pro nás oba, tolik znamenal?

Remy byl můj nejlepší přítel. Byli jsme nerozluční. Když mi bylo deset let, moje maminka přijala v sídle Galantiů na Azurovém pobřeží místo správcové a hospodyně, protože paní Galantiová utekla s jedním ze svých milenců a nechala dům a oba své syny napospas jejich otci – alkoholikovi.

Měla jsem pocit, jako bych přišla o část duše, ale Alexi přišel o bratra – o jedinou osobu, s níž si byl po útěku své matky blízký. Určitě je jeho žal stejně hluboký jako můj, možná hlubší.

Zdálo se mi, že je nejen otupělý – byl naštvaný. Díval se na kněze, z jeho krásných modrých očí čišela netrpělivost a despekt.

Nebyl jen naštvaný, měl zlost.

Nečekaně a naprosto nevhodně jsem po něm zatoužila. Vzpomněla jsem si na noc před týdnem. Na noc před Remyho smrtí. Té noci se splnil můj sen: milovala jsem se s Alexim. Vzpomínka byla tak živá, že jsem cítila vůni soli a potu a chlorované vody. Vybavily se mi nádherné pocity, které mě v Alexiho pevné náruči dovedly k závrati, a já se konečně dozvěděla, co je sex.

Od té noci se na mne nepodíval. Pokoušela jsem se s ním promluvit, ale nikdy neměl čas. Zmocnil se mě pocit viny, že i při přítelově pohřbu cítím vzrušení a touhu.

Na Remyho přátelství jsem se mohla spolehnout. A teď bych chtěla, aby se Alexi mohl spolehnout na mě. Remy by to chtěl, to jsem věděla.

Kněz končil pohřební řeč. Jeho poslední vzletná slova odnášela mírná bríza, vonělo moře a kvetoucí keře, a já jsem si opakovala, co mi Remy řekl krátce před svou smrtí: Alexi tě potřebuje. Je osamělý. Slib mi, že s ním zůstaneš. Slibuješ?

Dívala jsem se, jak se Alexi shýbá a bere do dlaně hrst prsti navršené na okraji hrobu a jak ji hází na rakev. Smuteční hosté – většinu jich Remy určitě neznal – se postavili do řady, aby také mohli hodit na rakev hrst země a kondolovat. Alexi na kondolence nečekal. Otočil se a zamířil rychlým krokem k zaparkovaným limuzínám.

Naposledy jsem se podívala na rakev, poslala jsem Remymu tichou modlitbičku a šla za Alexim.

Byl už u auta. Doběhla jsem k němu. „Alexi, počkej, prosím. Můžeme si promluvit?“

Zastavil se a otočil se ke mně. Podívala jsem se mu do očí. Byly jako kusy ledu.

„Co chceš, Belle?“ Netrpělivost a chlad v jeho hlasu mě zarazily, ale ještě víc mě překvapil jeho ostrý tón.

Zlobí se na mě? Proto se mi od Remyho smrti vyhýbá? Ale hned jsem podezření zavrhla. Jsem paranoidní, nejistá, a na to teď není čas a místo. Nechová se tak kvůli mně, není to kvůli tomu, co jsme spolu dělali před týdnem. Na mě se nezlobí. Neznamenám pro něho tolik, aby se na mě kvůli té noci zlobil, i když Remy by tvrdil opak.

Alexi byl rozhněvaný kvůli bratrově nesmyslné smrti a pravděpodobně se také zlobil na svého otce, který přišel na pohřeb opilý. Zlobil se na osud, který ho připravil o posledního člena rodiny, nebo spíše o jediného člena rodiny, který pro něho něco znamenal.

Netoužil po mně. Netoužil po mně ani před týdnem, když jsme se spolu vyspali.

Ale to neznamenalo, že nemůžeme být přáteli. Když nic jiného, můžu mu nabídnout útěchu, můžeme spolu sdílet svůj zármutek, protože jsem byla jediný člověk, kterého Remyho smrt zasáhla stejně silně jako jeho.

„Jen jsem se chtěla ubezpečit, že jsi v pořádku,“ řekla jsem.

„Ovšemže nejsem v pořádku, zabil jsem svého bratra.“

„Co… cože?“ I když byl teplý den, z jeho pohledu mě mrazilo. Mluví vážně? Jak se může, byť jen na krátký okamžik, obviňovat z Remyho smrti?

„Copak jsi mě neslyšela?“ osopil se na mě zlostně.

„Ale on chtěl být závodní jezdec, Alexi. Byl to jeho sen, jeho láska. Nesmíš se obviňovat. Nebyl jsi za něho zodpovědný,“ řekla jsem se vší rozhodností, kterou jsem v tu chvíli v sobě dokázala najít, a zároveň jsem se pokoušela pochopit důvod jeho sebeobviňování.

Alexi už dva roky vlastnil a řídil stáj automobilových závodníků Galanti Super League. Vedení se chopil ve chvíli, kdy už nedokázal tajit, že jeho otec Gustavo je těžký alkoholik.

Rozhodl se dát Remymu šanci jako zkušebnímu jezdci, a proto mu v letošní sezoně umožnil první start. Je tohle ten důvod, proč se obviňuje za Remyho tragickou nehodu?

Chladně se na mě díval a po chvíli zkřivil ústa v hořkém úšklebku. „Nehraj si přede mnou na nevinnou. Podruhé už na to nenaletím.“

„Já jsem ale… já… já nechápu,“ koktala jsem. Jeho pohled mrazil.

Alexi byl můj první milenec. První muž, s nímž jsem spala. Před týdnem jsme se poprvé spolu milovali. Když do mě tvrdě pronikl, cítila jsem jen bodnutí, slabou bolest, ale nekrvácela jsem. Bolest byla slabá a rychle pominula, protože ji překonaly další, nesmírně intenzivní okamžiky a později závratná rozkoš. Byla jsem si jistá, že si neuvědomil, že jsem byla panna. Byla jsem za to vděčná. Nechtěla jsem, aby si o mně myslel, že jsem ještě malá holka.

„Přestaň si hrát na neviňátko. Remy věděl, co jsme spolu dělali. Předstíral, že je mu to jedno, dokonce o tom vtipkoval ještě chvíli před tím, než vyjel na dráhu. Ale byla jsi jeho holka. Nikdy jsem se tě neměl dotknout. Proto byl na dráze roztěkaný, proto bral zatáčky tak riskantně.“

„Ale já… já jsem Remyho holka nikdy nebyla, určitě ne tak, jak si myslíš. Byli jsme jen přátelé.“

Stáhl obočí a ledový pohled jeho modrých očí potemněl.

„To jsi byla ty,“ zasyčel. „To ty jsi mu řekla, že jsme se spolu vyspali, i když jsem tě žádal, abys mu to neříkala?“

„Ano,“ vyhrkla jsem.

Chviličku jsem váhala, jestli nemám zalhat, ale já jsem se nestyděla za to, že jsme se spolu milovali. A pokud šlo o Remyho, toho to dokonce potěšilo. Doufal, že začnu s Alexim chodit. Nebyl rozčilený a už vůbec nebyl nešťastný.

Alexi nechápal podstatu mého přátelství s Remym. Alexi nevěděl, že jeho mladší brácha je homosexuál.

Kéž bych mu to mohla říct. Užuž jsem to měla na jazyku, ale provinilý pohled a bolest v Alexiho očích mi v tom zabránily.

Ještě víc by ho zranilo, kdyby si uvědomil, že se Remy s něčím, pro sebe tak životně důležitým, svěřil mně a ne jemu. Kdyby si přál, aby to Alexi věděl, řekl by mu to. Proč bych měla Remyho tajemství prozradit jen proto, abych čelila hněvu jeho bratra?

„Proč jsi mu to řekla?“ zeptal se. Hněv v jeho hlase byl stejně intenzivní jako jeho bolest.

„Protože…,“ zajíkla jsem se a zmlkla.

Protože Remy byl gay, protože jsme byli kamarádi, protože věděl, že jsem tě vždycky milovala a protože si přál, abychom spolu… já a ty…

Neřekla jsem nic. Slova mi uvízla v hrdle, když jsem spatřila v Alexiho tváři pohrdání a dokonce znechucení.

„Víš co, neodpovídej,“ řekl dřív, než jsem byla schopná ze sebe dostat slovo. „Myslím, že oba víme, o co ti šlo a proč jsi mu to řekla. Protože sis myslela, že já jsem větší úlovek. Že je to tak? Protože sis říkala, že když jsem starší bratr, mám větší cenu.“

Strnula jsem. Jeho obvinění bylo tak nehorázné, že jsem na to nedokázala nic říct.

„Jsi jen kurvička. Věděl jsem, že si tebou nemám nic začínat, že je to špatné a nesprávné. Jenže jsem si neuvědomil, jak moc je to špatné a nesprávné.“

Každé jeho slovo bylo jako políček, každé jeho další slovo bolelo víc než to předešlé.

Jak jsem si mohla kdy myslet, že mě má rád, že mu na mně záleží, že o mně něco ví, že ví, jaká jsem, když mě mohl z něčeho takového obvinit?

„Chci, abys odešla,“ řekl příkře. „Odejdi z mého domu. Dnes.“

„Ale…“ Nemohla jsem mluvit, nemohla jsem se hájit. Řekl to klidně a klidný tón a lhostejný pohled byly stejně zničující, jako když z jeho očí sálala zlost a pohrdání.

„Řeknu svým právníkům, aby tě vyplatili. Už tě nechci nikdy vidět.“ Otočil se. Chytila jsem ho za rukáv.

„Alexi, nedělej to. Nevyháněj mě,“ prosila jsem ho.

„Bolí tě to, trpíš, ale to já taky. Oba jsme Remyho velmi milovali. Za jeho smrt nemůže ani jeden z nás. Byla to hrozná nehoda. Pokusíme se spolu…“

Jeho jízlivý smích mě umlčel.

„My jsme ho nemilovali. My jsme ho zabili. Zradili jsme ho. A my oba s tím teď budeme muset žít. Vracím se domů, a jestli tě tam uvidím, nechám tě vyvést. Máš dvě hodiny na to, aby ses sbalila a odešla. Zašli mým právníkům adresu, na niž ti budu moct poslat šek na odstupné.“

Vytrhl se mi. Přejel po mně pohledem. Moje tělo instinktivně na jeho pohled zareagovalo. Hluboce jsem se styděla, že reaguje i v této situaci.

„Neměj strach, budu velkorysý. Za to, cos minulý pátek předvedla, si zasloužíš přinejmenším několik tisíc euro.“

Dívala jsem se, jak nastupuje do auta, jak se auto odlepilo od obrubníku a jak odjíždí od hřbitova.

Stála jsem jako paralyzovaná. Tupá bolest, kterou jsem v nitru cítila, se proměnila ve velkou černou díru. Obrovská ztráta, kterou jsem po Remyho smrti prožívala, se prohloubila vědomím, že sny, které jsem od puberty o Alexim spřádala, byly bláhové holčičí fantazie.

Nebyl to muž, o němž jsem snila, nebyl takový, jak jsem si představovala. Nebyl to muž, kterého jsem zpovzdálí obdivovala a zbožňovala.

A nebyl ani takový, jak ho viděl Remy.

Šla jsem podél hřbitova a po chvíli jsem zastavila taxi, aby mě zavezlo k sídlu Galantiových, kde jsem prožila velkou část dětství a dospívání.

Ani ne za hodinu jsem seděla v autobusu do Nice. Měla jsem nějaké úspory, které by mi měly stačit na cestu.

S překvapivě chladnou myslí jsem se rozhodla, že se vrátím do Londýna. Měla jsem tam sestřenici, která mě u sebe nechá, když ji o to poprosím. Maminka zemřela přede dvěma lety a vzdálená sestřenice Jessie byla jediná rodina, kterou jsem měla.

Musela jsem pryč od Alexiho, pryč od trýznivých vzpomínek na svého nejlepšího přítele Remyho, pryč od bolesti. Adresu Alexiho právníkům nepošlu. Nechtěla jsem jeho peníze a nechtěla jsem, aby věděl, kde budu žít.

Milovala jsem Alexiho, postavila jsem si ho na piedestal a idealizovala jsem si ho. A když jsme se milovali, v jeho náruči jsem se cítila v bezpečí. S ním jsem pocítila rozkoš, jakou jsem si ani nedokázala představit.

Ve skutečnosti jsem o Alexim nic nevěděla. Nic jsem se o něm nedozvěděla ani ve chvíli, když byla naše těla propletená, ani když jsem ho cítila hluboko v sobě a když nás oba přivedl k orgasmu.

„Promiň, Remy,“ šeptala jsem, když autobus opouštěl Monako a silnicí podél pobřeží zamířil do Nice. „Slib, který jsem ti dala, nemůžu splnit.“

Slzy, které jsem doposud zadržovala, mi stékaly po tvářích. Stírala jsem je pěstí, aby je nikdo z cestujících nezahlédl, polykala jsem vzlyky.

Znovu se mě zmocnila otupělost, ale tentokrát jsem se jí nebránila, protože mi nedovolila, abych se propadla do bolestné agonie.

V té otupělosti jsem nakonec našla sílu.

Potřebovala jsem sílu, abych dokázala přežít Remyho smrt a bezcitné a kruté jednání jeho bratra. Abych dokázala najít nový domov, novou práci a nový život daleko od Alexiho.

PRVNÍ KAPITOLA

O pět let později

Alexi

„Kdo to je? A víš, za kolik je k mání?“ obrátil jsem se na Freddieho Grahama, který se díval na závodní dráhu se mnou. Stáhl jsem si dolů kšiltovku s logem svého rivala Renza Camara, abych si víc schoval obličej. Freddie byl mechanik na volné noze a můj starý přítel. Před dvaceti minutami mi dal tip na nový talent, pilota, kterého viděl testovat na dráze v Barceloně prototyp nového Camarova vozu.

Byl jsem zoufalý. Náhradnímu jezdci stáje Galanti Carlu Concellimu diagnostikovali rakovinu. Podařilo se nám to zatím držet v tajnosti, ale jakmile se roznese, že Carlo bude většinu sezony chodit na chemoterapii, bude zle. Musel jsem rychle někoho najít, někoho talentovaného a zároveň neznámého, někoho, kdo skočí po šanci získat místo náhradního jezdce v Super League, a někoho bez agenta. Byl to náročný úkol, ale jestli někdo uměl objevit talent, byl to Freddie.

„Mluv potichu,“ napomenul mě. Dívali jsme se na závodní dráhu z tribuny, z místa mimo dohled Camara a jeho lidí. „Jestli Camaro zjistí, že jsi tady, aby sis omrknul jeho zaměstnance, budu na černé listině.“

Poslední Freddieho slova zanikla v hluku motoru závodního vozu – Camarova prototypu –, který vyjel ze zatáčky a objevil se v našem zorném poli. Vůz zrychlil na tři sta dvacet kilometrů v hodině. Jeho zadní kola se rozkmitala, ale řidič je rychle a účinně ovládl. Kdykoliv jsem se díval na nějaký nový výrazný talent, stoupla mi hladina adrenalinu v krvi a naskočila husí kůže.

Než učiním nabídku, budu samozřejmě muset zjistit věk jezdce, budu muset vidět statistiku a základní údaje o absolvovaných závodech a vidět jeho oprávnění k provozování činnosti, ale už teď jsem věděl, že to je náš člověk. Na to jsem měl šestý smysl. Byl jsem tím známý. Nebo spíše nechvalně známý. Tím a talentem dostat do postele po každém závodě, jehož jsme se účastnili, supermodelku nebo herečku.

„Kdo je to? Má už smlouvu s Camarem? A proč jsem kčertu o něm ještě neslyšel?“ Pálil jsem na Freddieho otázky, zatímco vůz dokončil okruh a zamířil do depa.

Pokud byl smluvně vázaný u nějakého týmu nižší ligy, bude mě to něco stát. Ale už teď jsem si byl jistý, že ho chci.

Camaro bude nejspíš zuřit. Byl proslulý svými tvrdými obchodními praktikami a stáj Destiny byla hlavním rivalem Galantiových už tři sezony. Ale jestli Renzo využívá toho kluka jen na zkušební jízdy, má smůlu – zahodil příležitost. Budu muset jednat rychle. Sezona je v běhu a já budu potřebovat jezdce, aby se seznámil s naším novým vozem ještě před zimními zkušebními jízdami.

„Zpomal, kámo,“ zavrčel Freddie svým těžkým brooklynským přízvukem. „Povídá se, že ona je jedním z Camarových vývojářů. Dokonce ani nejezdí. Říká se, že je Renzova milenka a že si ji přivedl z Londýna, když jeho záložní jezdec dostal chřipku. Potřeboval někoho, kdo mu otestuje prototyp nového auta, a ví, že ona je na to ta pravá. A když jsem ji teď viděl na okruhu…“

Freddieho hlas se vytratil. Většina toho, co říkal, po mně jen sklouzla, protože můj mozek zachytil jen jedno slovo.

Ona.

Ten kluk je žena? Pane bože!

No to je tedy něco…

V hlavě mi to začalo šrotovat. To je neuvěřitelná příležitost. I kdybych nebyl tak zoufalý kvůli Poncellimu a i kdyby nebyla tak dobrá, jak se mi zdála, bral bych ji.

V nižších ligách jezdily ženy jako náhradnice. Dobré závodnice dříve nebo později v motosportu pronikly mezi špičky. Ale tak dobrá řidička, a neznámá, a dokonce bez smluvního závazku…?

Až na to… Moje nadšení trochu opadlo.

Až na to, že má smluvní závazek k Renzovi.

„Říkáš, že je Renzova milenka?“ obrátil jsem se na Freddieho. Zatvářil se nejistě.

„To mi řekl jeden z jeho mechaniků. A taky jsem je spolu viděl. Renzo je o hodně starší než ona. I když to děvče nevypadá ani trochu jako jeho obvyklé dámičky. Vypadá spíš jako taková správná holka.“

Nevěděl jsem, že Freddie je taková drbna. Ale zrovna teď mi jeho zvídavost mohla být ku prospěchu. Než ji oslovím, musím o ní vědět víc. Pokud je nějak propojená s Renzem, bude hodně tvrdý oříšek, jak ji získat. Bude to vyžadovat zvláštní přístup.

Ušklíbl jsem se.

„Ať je její vztah s Camarem jakýkoliv, jsem si jistý, že jí učiním lepší nabídku,“ prohlásil jsem sebevědomě. Jakýkoliv závazek, který ji spojuje s mým rivalem, lze zrušit.

Je to žena. Podle mých zkušeností lze ženy vždycky získat: penězi nebo sexem nebo obojím. Jestli ji budu muset svést, udělám to. Právě teď s nikým nechodím a nedělá mi problém spojit obchod s potěšením. To je jedna z výhod, které jako workholik mám.

„Zklidni hormon, Casanovo,“ ozval se Freddie. „Renzo není náš jedinej problém. Ten mechanik mi taky řekl, že ona nechce jezdit profesionálně. Renzo ji chtěl zařadit do svého programu pro nové jezdce už před rokem, ale ona prý nemá zájem.“

„Cože? Proč?“ Nedokázal jsem skrýt údiv. Každý s tak velkým přirozeným talentem by byl blázen, kdyby toho nevyužil. A především nikdo není tak dobrý bez opravdové vášně k automobilovému sportu.

„Nemám páru. Ale hádám, že má k tomu svý důvody.“

Moje překvapení rychle zadusila moje sebedůvěra. Ať má jakékoliv důvody, já už přijdu na to, jak na ně. S ženami i se soky to umím.

Umím okouzlit a umím svádět. Obojí jsem se naučil využívat ke svému prospěchu a s rozmyslem jsem vytvářel a vybrušoval svoji image přelétavého playboye, abych zamaskoval prázdnotu a smutek, které se po Remyho odchodu staly trvalou součástí mého života.

Vzpomínka na Remyho vymazala úsměv, který mi pohrával na rtech. Připomněla mi nejen mého veselého, lehkomyslného a naivně důvěřivého mladšího bratra, ale i holku – jeho holku –, která se mi po jeho smrti v hlavě objevovala až příliš často.

Belle Simpsonová po Remyho pohřbu zmizela a já jsem každou myšlenku na ni okamžitě zapudil a odmítal jsem, a odmítám, na ni myslet. Natrápil jsem se už dost, když jsem vzpomínal na tu noc. Byla svěží, krásná a neuvěřitelně přitažlivá. A to, že mě nekontaktovala, abych ji vyplatil, jak jsem jí nabídl, ji nečinilo o nic nevinnější. Možná, že měla výčitky svědomí a nakonec uznala, jak moc jsme oba Remymu ublížili. Vzpomínka na Remyho smrt byla pořád čerstvá. Čerstvý byl i můj pocit viny. Remy je mrtvý. Nedokážu vrátit čas a anulovat to, co jsem mu provedl tu noc, kdy Belle na mě upřela své velké smaragdové oči a dívala se na mě, jako bych byl všechno, co kdy chtěla mít. Chtěl jsem na tu noc zapomenout.

Nenáviděl jsem ty vzpomínky. Kdykoliv jsem pomyslel na Remyho, pomyslel jsem i na ni.

A viděl jsem také zelené oči plné bolesti a slz.

Násilím jsem potlačil vzpomínku na mrtvého bratra a na osudovou noc.

Rozloučil jsem se s Freddiem a slíbil jsem mu, že pokud se mi podaří ji získat, štědře se mu odměním.

Vydal jsem se za hangáry k šatnám pro jezdce. Zkušební jízdy byly tvrdá práce plná potu a zvláště na jaře v Barceloně. To děvče se bude muset jít osprchovat a převléknout. Měl jsem kšiltovku s logem stáje Camaro vraženou do očí, takže si mě nikdo nevšímal, když jsem míjel mechaniky, kteří zkoumali pneumatiky prototypu nového Camarova auta.

Zahlédl jsem Camara vzadu v hale. Byl zaneprázdněný hovorem s hlavním mechanikem, ale tu řidičku jsem nikde neviděl.

Moje tušení bylo správné. Určitě šla nejdřív k šatnám. Teď jen musím doufat, že mě štěstí neopustí a zastihnu ji samotnou, až vyjde ze šatny, abych jí mohl dát nabídku, kterou nebude moci odmítnout.

V žilách mi proudil čistý adrenalin. Vždycky jsem miloval vzrušení z objevování nových věcí, z hledání nových projektů, z navrhování vozů, vyhledávání talentovaných jezdců nebo ze svádění krásných žen. Ta dívka by mohla být kombinací toho všeho.

Před šatnami jezdců nikdo nebyl. Na dveřích jedné šatny byla připevněná rukou upsaná cedulka: Solo Mujeres.

Jen pro ženy.

Usmál jsem se a posadil jsem se na jednu z kožených pohovek.

Je to dokonalé – nikdo tu není. Mám skvělou příležitost přetáhnout Renzovu milenku k nám a udělat z ní závodnici, jakou určitě chtěla být – a možná z ní udělám ještě něco.

Sundal jsem kšiltovku a sluneční brýle a poslouchal jsem šumění sprchy. Čekal jsem.

Šumění konečně přestalo a já jsem slyšel melodický hlas, který s anglickým přízvukem zpíval francouzskou ukolébavku.

Zarazilo mě, že mi melodický jasný hlas zní zvláštně povědomě.

Než jsem měl možnost hlouběji se nad tím zamyslet, ve dveřích šatny se objevila dívka. Z okna za ní dopadaly ostré sluneční paprsky na její postavu, a proto měla obličej ve stínu. Trhla sebou a zalapala po dechu, protože nejspíš nečekala, že v hale bude někdo čekat. Vstal jsem, abych se představil.

„Zdravím, slečno…,“ odmlčel jsem se, protože jsem si uvědomil, že mi Freddie neřekl, jak se děvče jmenuje. „Jsem Alexi Galanti. Jsem majitel a šéf stáje Galanti. Potřebujeme na zbytek sezony nového náhradního jezdce a já bych vám to místo chtěl nabídnout. Plat, který dostáváte od Camara, zdvojnásobím.“

Bylo ode mě neuvážené nabízet jí místo, aniž bych se o tom poradil se svými právníky. Nabízel jsem jí smlouvu, aniž by prošla zkušebním obdobím. Dokonce jsem ji ani pořádně neviděl a neslyšel ji říct slovo. Zatraceně, vždyť ani nevím, jak se jmenuje. Moje instinkty mi radily, abych ji pro nás získal, takže jsem svého impulzivního rozhodnutí nelitoval. Svým instinktům jsem vždycky věřil.

To, co jsem viděl z její postavy – dlouhé nohy v džínsech, půvabné křivky pod bílou košilí a vestou – mě vzrušilo. Zatoužil jsem po ní.

Asi to byla nejen její krásná postava, ale i to, že jsem viděl, jak ovládá Camarovo silné auto, proč jsem si nebyl jistý, co chci víc. Jestli ji chci mít ve svém autě, nebo ve své posteli.

Stála pořád nehybně a nic neříkala a najednou jsem znovu slyšel tóny ukolébavky, kterou zpívala ve sprše. Naskočila mi husí kůže. Slyšel jsem, jak rychle dýchá.

Něco bylo špatně. Proč nic neříká? Proč je tak strnulá? Proč zaujala obranný postoj, jako bych ji napadl a nenabídl kontrakt v hodnotě milionů dolarů?

Vtom jsem to ucítil: svěží, květinovou vůni, která mě ve vzpomínkách vrátila do doby před pěti lety. Do doby, na niž jsem nedokázal zapomenout. Když vyšla ze dveří a na tvář jí poprvé dopadlo světlo, poznal jsem ji. Bylo to jako úder blesku. Neobyčejně půvabné rysy – jemná, průsvitná pleť, sprška pih na malém nose, ospalý pohled zelených očí a bohatá hříva rezavohnědých vlasů – se mi objevovaly ve snech a v mých nočních můrách.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ruleta vášně v Monte Carlu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.