Michelle Smartová

Dluh svatební noci

Překlad: Lenka Tichá

Milá čtenářko,

tak co, strávila jste dovolenou – jak doufám teď, koncem jara, kdy Vám tento dopis píšu – konečně postcovidovou v Andachsteinu, v Agonu, v Montegově… nebo snad v knížectví Madlena? Že Vám jména těchto států nic neříkají? Tak to koukejte rychle napravit! Stačí si přečíst příběhy z edice Sladký život, s nimiž za Vámi přicházím tento měsíc.

Musím se přiznat, že mě baví pokoušet se vysledovat předobrazy fantastických zemí – knížectví, vévodství, království, šajchanátů či emirátů –, v nichž nechávají autorky odehrávat příběhy našich hrdinek a hrdinů. Někdy je to jednoduché… Například Andachstein je určitě Lichtenštejnsko… Tedy až na to, že jeho sousedem je Itálie, a ne Švýcarsko a Rakousko. A že jeho samostatnost závisí na tom, zda se vládce dočká nástupce, či ne, jako je tomu v případě Monaka a Francie.

Jindy se autorkám daří zašifrovat zdroj důkladněji… a někdy se mně na to dokonce přijít ani nepodaří. A tak nakonec jenom pobaveně mávnu rukou a začtu se do příběhu.

Protože ten… a samozřejmě láska, která zvítězí… je nejdůležitější!

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

His Greek Wedding Night Debt

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2020

Překlad:

Lenka Tichá

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2020 by Michelle Smart

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2021

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-6619-2 (EPUB)

ISBN 978-83-276-6625-3 (MOBI)

ISBN 978-83-276-6631-4 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

Helena Armstrongová naposledy pohlédla do zrcadla.

Nerozmazala si řasenku a kontury tužkou?

Má rtěnku na rtech a ne na zubech?

Nezatoulaly se jí pramínky hustých kaštanově hnědých vlasů z profesionálního drdolu na zátylku?

Je stříbřitě bílá sukně ve tvaru písmene A čistá a nepomačkaná?

Nepomuchlala se jí černá halenka a nerozvírá se jí kolem ňader?

Nepustilo se jí na černých punčocháčích oko?

Neušpinily se jí boty na vysokém podpatku, ve kterých si nejspíš co nevidět zvrtne kotník?

Nezůstaly jí na brýlích se silnými obroučkami otisky prstů?

Přichystala si tubus, aby ho před odchodem už jen popadla?

Není vidět, jak zběsile jí tluče srdce? No dobře, člověk nemůže mít všechno.

Helena se připravila, jak jen to šlo. Bylo na čase předložit záhadnému klientovi, který je všechny doháněl k šílenství, svou první významnější prezentaci projektu, se kterým se už měsíc lopotila.

Až dosud s nimi jednal pouze přes právníky a zůstával pod rouškou anonymity, která všechny zaměstnance jejího ateliéru vedla k horečným spekulacím, kdo to může být. Zadáním soutěže, jíž se její a čtyři další společnosti zúčastnily, bylo navrhnout mu – nebo jí – dům. Nešlo však o jen tak ledajaký projekt. Hlavní architekt, který vyhraje, odletí na řecký ostrov, jehož jméno stále zůstávalo tajemstvím, a navrhne vilu o tisíci metrech čtverečních v tradičním kykladském stylu. Každá firma měla předstoupit s kandidátem, který umí řecky a tíhne ke klasické evropské architektuře. Protože Helena měla matku Řekyni a klasickou architekturu zbožňovala, jako jediná ze svého ateliéru vyhověla požadavkům. Nesmlouvavost, s níž ji otec nutil, aby se učila řecky, konečně přinesla ovoce.

Potlačila neklid při pomyšlení, že možná bude muset pracovat na ostrově, který je součástí země, jíž se tři roky záměrně vyhýbala, a vrhla se do práce. Nenamlouvala si, že má šanci vyhrát, protože byla nepochybně nejmladší a nejnezkušenější, ale trénink se vždycky hodí a úspěch bude pohádkově odměněn. Nejenže vítězná firma dostane slušnou sumu, ale hlavní architekt obdrží značný bonus jak při podepsání smlouvy, tak po dokončení díla, což by Heleně umožnilo zbavit se hromady dluhů a ještě si něco ušetřit. A musela pro to udělat jen to, že předvede, jak by přebudovala starou školu ve tři luxusní rekreační apartmány.

Prošla velkoprostorovou kanceláří, kde se jí v uších odrážela přání ostatních kolegů „hodně štěstí“, až do zasedací síně. Většina zaměstnanců ji sledovala, jak se vyvíjí a zraje z naivní jednadvacetileté absolventky v šestadvacetiletou architektku.

Jakmile vstoupila do zasedací síně, setkala se se Stanleyovýma očima a dostalo se jí povzbudivého mrknutí. Právě on ji vzal před pěti lety pod křídla a Helena si zoufale přála, aby na ni byl hrdý. Pracovala pod jeho vedením rok, než dostala první diplom, a kdykoliv ho během magisterského studia potřebovala, byl po ruce. Poslední rok před vykonáním závěrečných zkoušek jí zajistil místo ve své firmě, aby získala pracovní zkušenosti, a když se po sedmi letech dřiny stala samostatnou architektkou, nabídl jí stálé místo.

Kromě Stanleyho byli v místnosti ještě další dva jeho partneři, sekretářka a záhadný klient, který stál zády ke dveřím a vůbec se nepokusil obrátit, aby ji pozdravil.

Takže onen záhadný klient je muž. Nějaká celebrita?

Helena chvatně a s vlídným úsměvem na rtech zamířila k vyhrazené židli a pak konečně spatřila jeho obličej.

A v tu chvíli se všechny její myšlenky roztříštily a mozek se zastavil.

Naproti ní seděl Theo Nikolaidis. Tentýž Theo Nikolaidis, kterého před třemi lety, pouhých čtyřiadvacet hodin před svatbou, pustila k vodě.

Theo se ani neobtěžoval zakrýt široký úsměv, který mu vyvstal na rtech.

Vychutnal si okamžik, kdy se Helena Armstrongová přestala usmívat. Ta chvíle by si zasloužila sklenku dobrého vína a plný talíř jednohubek. Theo měl sice radši vydatné jídlo, ale obrovská mísa babiččiných kokainisto by se k této scéně tak úplně nehodila.

Vstal, napřáhl ruku a s očekáváním naklonil hlavu. „Dobré ráno, Heleno,“ pozdravil ji s ještě širším úsměvem a byl odměněn tím, že Helenin krásný obličej zrudl jako rajče dozrálé na slunci. „Rád tě zase vidím.“ Neuniklo mu, že ostatní lidé v místnosti sborově zalapali po dechu.

Přistihl se, že k ženě, která z něj udělala terč posměchu, necítí žádný zvláštní soucit, a vychutnával si, jak vyděšenýma očima zalétla od jeho očí k jeho napřažené ruce.

Po nějaké době, která by mohla někomu připadat jako nezdvořilá, k němu natáhla drobnou mléčně bílou ruku s krátkými, ale pěkně tvarovanými nehty. Jejich prsty se dotkly přibližně na desetinu vteřiny, než je opět rychle odtáhla. „Pane Nikolaidisi,“ zamumlala, posadila se na židli a aniž na něj pohlédla, položila si kabelku na podlahu a dlouhý tubus na stůl.

„Vy dva se znáte?“ zeptal se jeden z partnerů, dostatečně starý, aby byl Heleniným otcem, a přitom na Helenu upíral tak pronikavý pohled, až mu Theo zatoužil jednu vrazit.

Místo aby podlehl nutkání – naučil se ovládat vznětlivost dřív, než se jeho věk přehoupl do dvouciferných čísel –, znovu se usmál a potěšilo ho, že starší muž zbledl. „Helena a já jsme staří přátelé. Viď, agapi mou?“

Konečně se na něj podívala. Svírala plné rty do rovné přímky a tmavě hnědé oči jí jiskřily vzteky.

Zlobila se? A to byl teprve začátek.

Trhla hlavou ve snaze přikývnout a otevřela tubus. „Můžeme se pustit do práce?“

Theo bodře rozpřáhl ruce. „Ale ovšem. Ukaž mi své návrhy, ať vidím, jestli jsi opravdu tak nadaná, jak jsem si kdysi myslel.“

Přimhouřila oči a nasadila široký falešný úsměv. „To budeš muset posoudit sám.“

„Věř mi, agapi mou, že jsem se tvrdě poučil, že pověst klame stejně jako vzhled.“ Tu tvrdou zkušenost získal právě kvůli Heleně. Seznámil se s ní, dost možná s nejkrásnější ženou, jakou kdy viděl, na svém domovském ostrově Agon. Když mu nečekaně zbylo několik hodin volného času, rozhodl se, že navštíví svého dobrého přítele Thesea Kalliakise, agonského prince[1], který v tu dobu přebýval v paláci. Protože bylo venku krásně a Theo miloval dotek slunce na obličeji, rozhodl se, že se cestou do Theseovy soukromé rezidence projde palácovými zahradami. Na lavičce u sochy bohyně Artemis seděla mladá žena s otevřeným blokem na klíně a tužkou v ruce. Hrbila se a tmavé kaštanově hnědé vlasy jí padaly do obličeje a přes štíhlá ramena jako závoj. Když si je nepřítomně odhrnula a zastrčila si je za ucho, odhalila obličej, kvůli kterému by ji i navzdory největším brýlím, jaké kdy viděl, uctíval jako bohyni.

Dlouze se nadechl a dál na ni zíral.

Pak k ní zvědavě popošel a nahlédl jí přes rameno. Na archu A4 se vyjímala komplikovaná črta paláce. Vyzařovala z ní úžasná atmosféra. Ačkoliv Helena použila jen sadu grafitových tužek, palác pod jejíma rukama ožil. Dokonce se jí podařilo zachytit i světlo odrážející se od oken!

Nebylo divu, že ho tolik pobláznila. Kdy naposledy viděl krásnou nadanou ženu, která navíc používá mozek? Postavil ji na piedestal a uctíval ji stejně, jako jeho krajané před tisíciletími uctívali Artemis.

Bohužel zapomněl, že mezi vlastnosti ženy, kterou by rád pojal za manželku, je moudré zahrnout i zábrany a čest. Sochu, která byla svědkem jejich seznámení, měl brát jako varovné znamení. Artemis, jedna z nejzbožňovanějších starodávných božstev, podle legendy přísahala, že se nikdy nevdá.

Na rozdíl od ní se Helena zapomněla zmínit o své averzi k manželství a udělala to až večer předtím, kdy si měli v agonské katedrále vyměnit snubní prstýnky. Byl hlupák, že jejím slovům, která vyřkla v rozrušení a vzteku, nevěřil. Ale samozřejmě od ní očekával, že do katedrály přijde!

Při vzpomínce na to, jak mu Helena pošramotila ego, se často domníval, že by jí měl poděkovat. Tři roky vedl nudný usedlý život, místo aby se znovu pustil do požitkářského hýření. Aby řekl pravdu, rozchod s Helenou ho osvobodil… i když jen do jisté míry.

Od jeho veřejného ponížení uplynuly tři roky, a přesto se nedokázal přimět k tomu, aby spal s jinou ženou. Bůhví že to zkoušel, ale jeho obvykle nenasytné libido zatvrzele hibernovalo. On, který mohl mít každou ženu, jakou jen chtěl, ztratil o protější pohlaví veškerý zájem. Stále chodil na rande – potřeboval mít čím mávat Heleně pod nosem, aby jí ukázal, o co přišla –, ale nebyl schopný se svými společnicemi spát.

To, co zpočátku vypadalo jako drobná nesnáz, přerostlo ve vážný problém. Nechtěl navázat další vztah. Vztahy jsou pro naivní hlupáky, protože zahrnují důvěru a city, z čehož už ani jedno nehodlal znovu zažít, ale na druhou stranu mu bylo teprve třiatřicet, takže byl moc mladý, aby uvažoval o tom, že až do smrti povede sexuální život mnicha.

Asi před půl rokem si přečetl v architektonickém časopise oznámení, že ateliér Staffords nabídl čerstvě kvalifikované architektce Heleně Armstrongové trvalou smlouvu. Zprávu doplňovala její zrnitá fotografie. Příští ráno se probudil s první erekcí od chvíle, kdy ho opustila. Úleva, že se jeho mužství probudilo, však trvala jen krátce. Ten večer se zúčastnil večírku na přítelově jachtě s houfem spoře oděných vyspělých žen, a přesto se jeho mužství ani neobtěžovalo zamávat na pozdrav. Teprve když zůstal v posteli sám, zavřel oči a vybavil si nahou Helenu, vyskočilo jako čertík z krabičky.

A právě díky tomu pochopil důvod své impotence a také řešení, které ho vyléčí. I když se na Helenu snažil zapomenout, zůstala v jeho hlavě jako křídlatka japonská a její kořeny pronikly tak hluboko, že narušily jeho normální mužné funkce. Musel ty kořeny přesekat a spálit. A aby toho dosáhl, potřeboval Helenu dostat zpátky do svého života. Tentokrát se s ní vyspí, jak to měl udělat už před třemi lety. Přinutí ji, aby se do něj zase zamilovala. A nakonec ji poníží tím, že ji pustí k vodě.

Potom na ni konečně zapomene a půjde v životě dál.

Helena nechápala, jak přežila následující hodinu. Později v metru, když se vracela domů tak pozdě, že snadno našla místo k sezení, si opřela hlavu a zavřela oči.

Nezdá se jí to jenom?

Opravdu je Theodoros Nikolaidis tím záhadným klientem, který je poslední dobou udržoval ve střehu?

Bůhvíjak se jí podařilo vzchopit se a odprezentovat, co si připravila. Věděla, že při každém slově pouze plýtvá dechem, ale hrdost jí nedovolila nevydat ze sebe to nejlepší. Až ji Theo odmítne kvůli jinému architektovi z jiné firmy, aspoň ji kolegové nebudou moct obvinit, že je nechala na holičkách.

A Theo se nikdy nedozví, že pod jejím klidným profesionálním zevnějškem tlouklo zběsile bušící srdce.

Když ukončila prezentaci, byl jeho obličej nečitelný, jako by hrál poker. Nepoložil jí jedinou otázku. Jen se podíval na hodinky, vstal, všem poděkoval za jejich úsilí a před odchodem ze zasedací síně mrkl na Helenu, načež za sebou zanechal pět obličejů s užasle otevřenými ústy.

Helena, partneři firmy ani ostatní zaměstnanci neřekli jediné slovo, ale zaražená atmosféra mluvila sama za sebe. Čas, který Helena té zakázce věnovala, i pomoc a podpora kolegů… to všechno bylo k ničemu.

Zhluboka se nadechla. Potřebovala kyslík tak zoufale, že se nestarala, jestli jí plíce naplní přetrvávající zatuchlý tělesný pach jiných cestujících.

Setkat se s Theem po takové době…

Nemysli na něj.

Jenže nedokázala zabránit tomu, aby se jí v hlavě nevynořily vzpomínky, stejně jako dítě neodolá sáčku s bonbony. I když se snažila, ocitla se zpátky v době před třemi lety, kdy bylo její srdce nedotčené a tělo připomínalo pučící květinu připravenou rozkvést na slunci.

To slunce se zhmotnilo v podobě nejpřitažlivějšího muže, jakého kdy viděla.

Ten den se vydala do paláce jen z chvilkového rozmaru. Po prvním roce usilovné snahy o magisterský titul potřebovala pauzu a rozhodla se, že navštíví matčinu rodinu na Agonu. V Řecku neustále září slunce a život působí svobodněji a jednodušeji. Dokonce i otec, když tam byl, se uvolnil natolik, že přestal každých pět minut něco kritizovat.

Třetího rána se probudila časně a rozhodla se, že se zajde podívat do paláce, který odmalička milovala.

Vyzbrojená pouze skicákem, tužkami, lahví s vodou a něčím menším k obědu se posadila na lavičku a začala kreslit svou nejoblíbenější budovu na světě.

Po pěti hodinách bez pohybu, kdy zůstávala ponořená jen ve vlastní hlavě, takže už ani nevnímala skupinky turistů procházející kolem, si najednou uvědomila, že ji někdo pozoruje. Zvedla hlavu ve stejnou chvíli, kdy za jejím uchem promluvil čísi hlas: „Máte velký talent, dámo. Navrhněte cenu.“

Prudce se obrátila a ocitla se tváří v tvář muži, díky němuž jí okamžitě zjihlo srdce. Byl vysoký a svalnatý – jejích necelých sto šedesát centimetrů určitě přesahoval nejmíň o třicet centimetrů –, měl rozcuchané hnědé vlasy na konečcích zesvětlené sluncem a tmavé opálení naznačovalo, že si užívá pobyt pod širým nebem. Když mu pohlédla do ledově modrých očí obklopených vráskami od smíchu, její srdce vyrazilo jako kůň do cvalu.

Od té doby uplynuly tři roky, ale jakmile ho uviděla znovu, reagovala úplně stejně. I po třech letech za tu impulzivní návštěvu paláce stále platila.

V cílové stanici si přehodila kabelku přes rameno a vyjela z metra po příkrých eskalátorech. Odcházela z práce za západu slunce, ale teď, když ji široká chodba přivedla z podzemí zpátky na tento svět, bičoval večerní oblohu déšť. Kde je oblačno, jak slibovali meteorologové? Samozřejmě že hned šlápla do kaluže a voda jí okamžitě promáčela plátěnky, do kterých se po té katastrofální prezentaci přezula.

Skvělé. Teď už potřebuje, jen aby ji srazil autobus, a dnešní den bude dokonalý.

Do svého suterénního bytu došla mokrá jako myš.

Uvnitř byla zima a prokřehlá Helena si vynadala, jak mohla uvěřit tomu, že na začátku května bude zářit slunce.

Zapnula topení, svlékla si promočené oblečení a přehodila přes sebe silný župan. Právě si napustila teplou vanu, když zazvonil zvonek.

Vzdychla, sundala si brýle a zakryla si obličej dlaněmi. Nezbyla jí už žádná energie.

Protože zvonek se ozval znovu, otočila kohoutky a nasadila si brýle zpátky na nos. Za celé tři roky, co si tenhle malý londýnský krcálek pronajímala, ji překvapil jen jeden neohlášený host: poslíček, který doufal, že od něj převezme balíček pro pár v bytě o patro výš.

Došla bosa k hlavnímu vchodu, kvůli bezpečnosti přiložila oko ke kukátku, jak měla ve zvyku… a okamžitě vyděšeně ucukla.

Jak ji tu sakra našel?

Zvonek znovu zadrnčel.

S tlukoucím srdcem ustoupila. Pokud Theo nemá rentgenové vidění, nemůže vědět, že je Helena doma. Tiše vklouzne do vany…

Tentokrát zvonek zadrnčel bez přerušení, jako by se netrpělivý Řek rozhodl, že na něm bude držet prst, dokud svou přítomnost neoznámí každému obyvateli tohoto domu.

Byl pobuřující, egoistický a lstivý… Nenapadal ji žádný popis, za který by jí babička nevlepila políček. Otřes, s nímž bojovala od chvíle, kdy se s ním v zasedací místnosti setkala tváří v tvář, se v ní znovu vzedmul a zuřivě se jí prohnal žilami. Došla ke dveřím, uvolnila tři řetízky, odemkla bezpečnostní i obyčejný zámek a prudce otevřela.

V bičujícím lijáku stál Theo oblečený v černé košili a černých kalhotách, kolem něj vál v sílícím větru černý kabát a v obličeji měl široký úsměv, který by si, nebýt nebezpečného lesku v jeho ledově modrých očích, mohla snadno splést s extází.

Zvedl ruce, roztáhl je dlaněmi vzhůru a naklonil hlavu. „Překvápko!“

[1] Příběhy princů z ostrova Agon od Michelle Smartové Vám, milá čtenářko, zpříjemňovaly léto 2017. V červnu vyšlo Sólo pro houslistku, v červenci Milenec s modrou krví, jímž byl právě jmenovaný Theseus, a v srpnu Království u nohou. Poznámka redaktora.

DRUHÁ KAPITOLA

Theo si krátce vychutnal Helenin otřesený výraz, než se kolem ní protáhl do příjemně vyhřátého bytu. Nehodlal se zdržovat úvahami, že tady bydlet neměla.

Otřel si déšť z obličeje a očistil si boty o rohožku.

„Pěkný byteček,“ prohodil, když vykročil po sešlapaném koberci, který zakrýval podlahu z tvrdého dřeva. Realitní makléř by Helenin byt nazval útulným. Normální člověk by ho považoval za myší díru.

Zavřela dveře a opřela se o ně zády. „Co tady děláš?“

Obrátil se k ní a dotčeně si položil ruku na hruď. „Nevypadáš zrovna nadšeně, že mě vidíš, agapi mou.“

„Úplavici bych přivítala radši. Sakra, Theo, uběhly už tři roky. Nejdřív se tajuplně zjevíš na mém pracovišti a teď přijdeš ke mně domů? Co se děje?“

„Domníval jsem se, že se ráda dozvíš osobně, že jsi vyhrála.“

Svraštila čelo. „Co jsem vyhrála?“

„Tu zakázku.“ Blýskl na ni tím nejširším úsměvem, jakého byla jeho ústa schopná. Theos, užíval si to. „Blahopřeju. Vybral jsem si tě jako architektku, která mi navrhne nový domov.“

Její půvabný obličej působil ještě nechápavěji.

„Co kdybys otevřela láhev vína a probereme podrobnosti?“ Strčil hlavu do nejbližších dveří a objevil tak stísněnou kuchyňku, že by se tam sotva vešlo batole.

„O čem to mluvíš?“

Prudce se k ní obrátil a luskl prsty. „Podrobnosti jsou důležité, nemyslíš?“

„To ano, ale…“

„A alkohol vždycky všechno usnadní.“ Přistoupil k ledničce a otevřel ji. Při pohledu na skrovný obsah mlaskl jazykem. „Žádné bílé víno. Kde skladuješ červené?“

„Žádné nemám.“

„Vážně ne? Copak nemáš doma jedinou kapku alkoholu?“

„Ne…“

Vytáhl z kapsy telefon, mrkl na ni a otevřel ho otisknutím prstu. „To se dá lehce napravit.“

„Počkej.“ Do jejího přihlouplého výrazu konečně vstoupilo podezření.

„Nai, agapi mou?“

„Chceš mi říct, že jsem tu zakázku vyhrála?“

„Nai. Byla jsi první. Blahopřeju.“ Zvedl ruku dlaní vzhůru a laškovně s ní pootočil sem a tam.

Ještě podezřívavěji spojila obočí.

„Klidně se usmívej.“ Už jen to, že ji mohl popichovat, mu přinášelo radost.

Pevně si založila paže na hrudi a nespustila oči z jeho obličeje. „Usměju se, až mi povíš, proč jsi mi to přišel oznámit domů, místo abys použil obvyklý způsob. Kdo ti vlastně dal mou adresu? A přestaneš se mi už konečně přehrabovat ve skříňkách a zásuvkách?“

„Obsah kuchyně vypovídá o lidské povaze,“ pokáral ji žertem a otevřel další zásuvku, která obsahovala ruličku pečícího papíru, fólii a dvě utěrky na nádobí.

„A ještě lepším ukazatelem je, když někdo odmítne poslouchat majitele, že tu kuchyň nemá prohledávat.“

S dalším teatrálním povzdechem zásuvku zavřel. Z toho, co zatím viděl, má Helena stejnou averzi k vaření jako před třemi lety.

„Už jsi jedla?“ zeptal se jí.

„N… Jo, jasně.“

Zasmál se té bezostyšné lži a znovu vytáhl telefon. „Co bys ráda?“

„Abys tu přestal trdlovat jako hyperaktivní děcko, přešel už sakra k věci a konečně vypadl z mýho bytu.“

Theo svraštil obočí a zakýval na ni prstem. Pak poklepal na displej svého telefonu. „Takhle se mluví s člověkem, který z tebe udělá boháče?“

„Kdyby mi aspoň trochu záleželo na bohatství, vzala bych si tě.“

Znovu si položil ruku na hruď a předstíral, že se ho bolestivě dotkla. „Au. Vidím, že sis v posledních letech brousila jazyk.“

„A ty jsi ohluchl. Naposledy mi odpověz na otázku.“

„Na kterou? Byla jich spousta.“

Z jejího štíhlého krku uniklo zavrčení. Theo se zasmál. Konečně reagovala tak, jak si to přál. Při minulém setkání byla sice v šoku, ale rychle se vzpamatovala a odprezentovala svou nabídku jasně a precizně. Někdo cizí, kdo by se s ní setkal poprvé, by možná uvěřil, že si svou vyrovnanost zachovala, ale to by se mýlil. Helena byla vášnivá, pod upjatým oblečením skrývala vztek nebo touhu, ale když dala svým pocitům průchod… Páni! Celá se rozhořela. Nemohl se dočkat, až ho spálí.

„Klidně začni tím, kde jsi sehnal mou adresu,“ odsekla s viditelným podrážděním.

„Dala mi ji tvá matka.“ Jeho pozornost upoutala fotografie na zdi v kuchyni u dveří. Helena se na ní mazlila s rozkošným batoletem. Dotkl se rámečku vedle dětského obličeje. „Co je to za dítě?“

Nevšímala si jeho otázky. „Setkal ses s mou matkou?“

„Chtěl jsem tě najít, agapi mou. A kdo by mi s tím pomohl líp než ona?“

Cítil její vyjevený pohled, ale schválně před ní uhýbal očima.

Tuto scénu si od chvíle, kdy vymyslel svůj plán, přehrával v mysli snad tisíckrát. Zatím jeho dokonalou fantazii hyzdily pouze dvě věci: to, že během tří metrů ze svého auta k Heleniným dveřím promokl na kůži a že na sobě měla šedý župan. Kdyby se duševně naladila na jeho dokonalou představu, oblékla by si hedvábné kimono, které by svůdně klouzalo po jejích úžasných křivkách, ne tuhle beztvarou ohavnost, která ji zakrývala od hlavy až k patě. Když si ten župan kupovala, smyslnost musela být to poslední, na co myslela. Nezabránilo mu to v touze látku rozevřít – chtěl by ji, i kdyby chodila v pytli –, ale v duchu přísahal, že ten hadr při první příležitosti spálí.

„Kdy jsi ji viděl?“ zeptala se napjatě.

„Před čtvrt rokem. Čí je to dítě?“

„Přestaň měnit téma.“ Vyloženě skřípala zuby. Nepřekročila práh do kuchyně, ale místnost byla tak malá, že kdyby do ní vstoupila, musela by se ho dotknout. Věděl zcela jistě, že v tu chvíli by Helena radši pohladila tarantuli, než aby o něj jen zlehka zavadila. „Nezmínila se mi, že byste se sešli.“

Theo se zakřenil. Nesmírně si to užíval. Celý dnešek byl jedna velká zábava. „Požádal jsem ji o to.“

Pěkný obličej ve tvaru démantu, který i žhnul jako drahokam na slunci, se napjal. „Proč?“

„Řeknu ti to, až mi povíš, čí je to děcko na fotografii.“ Její být nemohlo. Zaprvé by se o tom její matka zmínila a za druhé tenhle byt nebyl dost velký ani pro ni, natož pro ni, dítě a nejspíš i otce dítěte… který by byl Heleniným milencem.

Thea nezajímalo, kolik milenců měla. No tak fajn, zajímalo ho to. Trochu. Ale jen proto, aby si v duchu vynadal, že si ji nevzal sám. Helena se chtěla milovat. Vyzkoušela snad každý trik, který si přečetla, aby oslabila jeho odhodlání. Byla to muka. Myšlenky na milování s ní ho provázely v každém bdělém okamžiku, ale rozhodl se, že se zachová jaksepatří. Věřil na lásku a byl přesvědčený, že spolu zůstanou navěky. Miloval ji a hodlal jí dokázat, že respektuje její panenství, dokud z nich nebudou manželé. Koneckonců je čekal celý život, který mohli strávit milováním. Takže dělali „všechno kromě toho nejdůležitějšího“ a potom ho na poslední chvíli pustila k vodě i se zmučeným egem a nenaplněnou touhou. Koho by překvapilo, že od té doby nebyl schopný využít příležitosti?

Vyhrával už tím, že tu byl a dýchal s ní stejný vzduch. Žilami mu proudila energie, pokožka mu brněla… a výjimečně musel vzrušení potlačit než se k němu marně přemlouvat.

Helena se zamračila na Theův profil, zatímco si dál horlivě prohlížel fotografie visící na zdi. „To je vnučka mého šéfa. Teď se přestaň koukat na moje fotky a vysvětli mi, proč jsi obtěžoval mou matku.“ Chudinka matka, naučená poslouchat muže na slovo, by Theovi řekla cokoliv, co chtěl vědět, a slíbila by mu, oč by ji požádal.

Nebylo divu, že se při jejich nedávných tajných schůzkách chovala nervózněji než obvykle. Chtěla Helenu varovat, že se Theo znovu objevil na scéně, ale nesměla jí nic říct. Dobře znala následky, pokud se vzepřela muži, který ji měl ve své moci.

„To už jsem říkal.“ Znovu na ni mrkl. „Chtěl jsem tě najít.“

„Neměl jsi ji zneklidňovat.“

„O to mi ani nešlo,“ ohradil se mírně. „Mám tvou matku rád.“

„A co otec? Byl tam taky?“ Připadalo jí to nepravděpodobné – kdyby si její otec myslel, že se k sobě Helena s Theem možná vrátí, nejspíš by ji osobně unesl a doručil mu ji až na práh –, ale potřebovala mít jistotu.

Pokrčil rameny. „Když jsem přišel na návštěvu, nebyl doma. Nevím, jestli se mu o tom zmínila.“

Její napjaté plíce se nepatrně uvolnily. „Takže jsi dosáhl, čeho jsi chtěl. Našel jsi mě, blahopřeju. Teď můžeš jít.“

Věnoval jí pohled, při kterém jí málem vybuchla krev v žilách. Kéž by mohla tvrdit, že za to může jen vztek! Theo si odjakživa řídil život po svém a překypoval nakažlivou energií. Ačkoliv k tradičnímu pojetí krásy měl daleko, vyzařoval magnetismus, díky němuž to k němu jeho okolí přitahovalo, a přátelský šarm a duchaplnost, které v úplně cizích lidech vyvolávaly dojem, že právě poznali nového nejlepšího přítele.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dluh svatební noci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.