Řeka v Troji

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Marsha Kocábová

Řeka v Troji – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mockrát děkuji Ludmile Jiravové a Heleně Grégrové, že se mnou sdílely své příběhy.

Kapitola 1

„Konečná stanice, prosíme, vystupte.“

Tentokrát jsem za to hlášení byla vděčná. Jinak bych jen tak dál seděla a koukala do prázdna. Zůstala bych v tom autobuse sedět sama, zatímco řidič by si šel zakouřit, a já bych pak jela zase celou trasu zpátky, tak jak to dělávají bezdomovci. Myslím, že bych si asi ani nevšimla, jak se lidi hrnou ke dveřím. Plula jsem spolu se svými myšlenkami někde v prostoru mimo sebe.

Byla to ta jeho vůně, která mě pronásledovala a bez varování rozptylovala. Něco jako šok smyslů, jako facka. Ale v tuhle chvíli by mě probrala jedině opravdová facka. Ta vůně se mnou dělala divy, jak Češi říkají, „úplně jsem roztála“. Zastihla mě kdykoliv a kdekoliv a vždycky mě kompletně vyhodila z už tak vratké duševní rovnováhy. Jako teď, v autobuse cestou přes Troju, kde jsem se měla chovat jako dáma, spořádaná vdova, ne jako bláznivá groteskní figurka.

Tahle omamná vůně nevedla ke stavu opojení, ale k rozpustilosti a nutila mě myslet jen na to, jak se mu odevzdávám a jak moc se mu chci odevzdat. Začalo to u něj na chalupě, na jeho zatemnělé chalupě, kde jsem si připadala jako v jiném časovém pásmu, někde daleko v minulosti. Nebyla to moje minulost, ale jiná neurčitá minulost. Čas tu zpomalil a ta vůně zůstávala ve vzduchu jako kouř, který všechno prostoupí a ne a ne se pohnout. Později jsem se tu vůni pokusila rozpoznat, analyzovat, abych zase začala přemýšlet prakticky a dostala se tak zpět do reality. Zdálo se, že to byla směs tabáku, tea tree oleje, starožitného nábytku a pižma. Vůně opravdového muže, která mě přiváděla k šílenství. Začalo tak vonět i moje auto několik hodin poté, co z něj vystoupil. Přivoněla jsem si ke svým šatům a jen jsem seděla a hleděla do prázdna plná touhy po něm. Netoužila jsem ale jen po původci oné vůně, začala jsem toužit i po ní samotné. Uměla mě vyrušit, když jsem procházela podzemními garážemi ke svému autu, najednou se zjevila jako duch a já byla okamžitě ztracená. Zaslepená touhou a pocitem, že někdo mou duši láká ven z mého těla, aby ho šla hledat. Stávalo se to častěji a častěji. Na poště, v potravinách, obeplula mě zcela bezdůvodně a vhodila do víru touhy. A pak, po několika týdnech, kdy jsem ho milovala intenzivněji než kohokoliv jiného ve svém životě, se ta vůně dostala i do mě samotné. Začala jsem ji cítit i na sobě, když jsem se potila, prýštila ze mě ven. Pronikla do mě, nebo jsem ji nasála? Odpověď jsem nenašla, stejně tak jako jsem nedokázala odpovědět na řadu jiných otázek, byla jsem schopná pouze jednat. Té vůni jsem podlehla.

Byl to onen chamtivý chtíč, silnější než já sama, kterému jsme se dřív posmívali? Bylo tohle to, co prožívali starší ženatí muži při nevěře? Kde je hranice mezi touhou po lásce a touhou samotnou? Je mi čtyřicet šest, proboha, a létám si tu v oblacích a nemůžu zpátky na zem. Ne že bych kdy stála nohama pevně na zemi, ale občas jsem si tak alespoň připadala. Věděla jsem, že ji mám pod sebou. Možná jsem zamilovaná, ale připadám si zavátá do větru, zmítaná náladami a divokostí a bojím se, že se ztratím.

Všudypřítomný postkomunistický robotický hlas hlášení stále evokující minulou éru (zakazující vše a poroučející všem) byl tak hlasitý, že mě vrátil do reality a já si všimla, že jsem na své zastávce u pražské zoo. Jak jsem vystupovala z autobusu, uslyšela jsem vřískot opic, který se mi navzdory každodennímu hluku ulice nikdy nepodařilo vytěsnit. Říká se, že lidé, kteří bydlí u kolejí, po chvíli už hluk vlaků vůbec nevnímají, ale já i po dvaceti letech v sousedství zoologické zahrady slyším opice zcela zřetelně každý den. Některé dny jsou hlučnější, jejich projevy expresivnější než obvykle. A já je vždy poslouchala. Nikdy jsem jim nerozuměla – žádné sdělení, které by se mi snažily předat, žádné báchorky, které by vyprávěly. Jen jsem je poslouchala. Nemluvila jsem jejich jazykem, zato jsem si ty zvuky náramně užívala.

Na jaře byli zase extrémně hluční pávi, se svými zobáčky hrdě vztyčenými nahoru, a někdy jsme slýchávali řev lvů a troubení slonů i jiných obyvatel zoo. Dnes jsem měla náladu si jít sednout kamkoliv k jejich výběhům a jednoduše být sama a přemýšlet. To mi ale nebylo přáno, klid pro pozorování myšlenek se nedostavoval.

Autobus byl narvaný lidmi, i když školní rok začal už před měsícem. Hlučné matky seskupovaly a organizovaly hlučné předškolní děti, dospělí všeho věku si energicky povídali. Všichni měli namířeno za zvířaty a vypadali, že mají vše pod kontrolou, žádné pochyby. Já šla pomalu a pozorovala je. Měla jsem dojem, že odplouvám někam pryč, a ten pocit nešel zastavit. Naopak všem ostatním bylo jasné, co mají dělat, jak to dělat a jak dlouho to budou dělat. Samozřejmě že většina z nich byli návštěvníci zoologické zahrady, jen pár nás bylo místních. Říkala jsem si, že matky s dětmi na výletě většinou bývají soustředěné. Ale bylo jim někdy tak jako teď mně? Mám se stydět, že si připadám jako puberťačka?

Místo na cestu domů jsem se náhle vydala do strmějšího a mnohem delšího kopce. Vyrazila jsem za Markétou. Sednu si u ní v kuchyni a užiju si útulno jejího domova a bezpečný pocit, který mi vždy uměla dodat. Ukotví mě to nebo mě přinejmenším vtáhne směrem k nějaké jistotě. Její svět je bezpečný. Markéta uměla vždycky každou situaci obrátit v dobré a dát člověku naději. Stabilita rodinné struktury, kterou jsem dobře znala, ale ztratila, u ní doma stále existovala a s ní i ten vzácný, vřelý pocit pravého domova. A tak jsem se vydala směrem k velkému domu na kopci. Byl to prudký, vyčerpávající kopec, ale poskytoval vysvobození od městského života pod ním.

Markétinu ulici Pod Havránkou lemovala směs starých i nových domů a po asi čtyř stech metrech se ulice rázem zužovala. Najednou to už ani nebyla ulice, jen cesta skládající se z ledabyle položených panelů v prudkém kopci. Takhle pokračovala dalších čtyři sta metrů a pak přešla v rovinku, kde její povrch tvořila tenká vrstva asfaltu. Sem tam tu stál dům a po levé straně bylo pole a pak cesta křížila třešňový sad. Ani jedna z těchto tří částí cesty nebyla dostatečně široká pro dvě auta. Ve vzácných momentech, kdy se tu dvě auta potkala, muselo se jedno z nich uhnout na stranu do sadu, do přerostlé, ale teď už uschlé trávy. Když se auta střetla na panelové cestě, jedno muselo couvat, dokud nenarazilo na příjezdovou cestu k jednomu z domů. Markéta si stěžovala na městském úřadě, ale bylo jí řečeno, že cesta je chráněná památkáři.

Mně nikdy nebylo jasné, co přesně tady chrání. Komunistickým režimem zbrkle položené panely? Většina lidí tu naštěstí ale chodila pěšky. Kdykoliv jsem sem zajela autem, byla jsem vždy odměněna nepříjemným pohledem kolemjdoucích. Zdá se, že pejskaři i chodci brali toto území za své a auta tu nebyla vítána, byla považována za rušivý element. Parcely u cesty byly směsí divokých, přerostlých, zanedbaných zahrad, některé se starými domy a jiné bez, zatímco na dalších stály nové domy s perfektně upravenými zahradami. Ty ale většinou byly skryté za vysokým plotem, takže tato část Troje působila spíš venkovským dojmem.

Markéta a její muž Karel měli štěstí, že našli svůj dům na velké parcele hned rok po revoluci, než ceny pozemků explodovaly. Bydleli na kopci na konci ulice, v oáze obklopené třešňovým sadem, který patřil městu. Ze vzdálené strany sadu byly vidět výškové budovy v Bohnicích a drahé novostavby za nimi, ale přímo od domu jste nic z toho neviděli. Jejich parcela vypadala jako český venkov, divoký, neupravený a nezkrocený. Dům byl rekonstruované rustikální stavení, úžasná stavba, nejméně dvě stě let stará, se zdmi silnými půl metru. Přistavovali ho postupně tak, že z něj dnes už bylo obrovské sídlo. Bylo dobře schované a bezpečnostní agentura Markétě tvrdila, že tady by se i lišky v noci bály.

Když jsem dorazila k bráně, zadýchaně jsem funěla, ale měla jsem radost, že jsem od všeho pryč. Brána zabzučela, vpustila mě dovnitř a já byla pořád ztracená ve svých myšlenkách, když mě vyrušil všudypřítomný zápach Markétina obřího leonbergera. Fenka na mě skočila a mohutnými tlapami mě držela ve velkém psím objetí. Musela jsem se snažit ze všech sil, abych nespadla dozadu mezi ostnaté divoké růžové keře. Nic vás nevrátí zpátky na zem tak rychle jako pes o velikosti medvěda.

Prošla jsem zahradou rovnou ke dveřím do tepla kuchyně, obří Nelly přede mnou, odhodlaná všem oznámit můj příchod. Své nadšení ovšem neudržela na uzdě a začala zběsile běhat kolečka po zahradě, čemuž ovšem nebylo přizpůsobené její gigantické tělo, takže nakonec upadla jako nemotorné štěňátko. Periferně jsem si všimla pohybu po mé levici u kamenných schodů, které vedly ze zahrady na terasu, a uviděla jsem jednoho z mých nejoblíbenějších mužů na světě, Olivera, sedmiletého Markétina syna. Vypadal jako malý Paul Newman a nebyl o nic méně šarmantní. Dinosauři evidentně měli nějaký důležitý sněm, protože všichni stáli v pozoru v řadě na schodech.

„Čau, Olivere, jak se vede?“

Pusu našpulil do strany, přimhouřil oči a povídá: „No, chci jít plavat, ale mamka mi to nedovolí.“

Zmohla jsem se jen na „to je mi líto“, abych nepodrývala Markétě autoritu.

„Říká, že musím počkat, až odejde teta Vanda.“

Ztuhla jsem a polilo mě horko. Mé tělo reagovalo dřív, než si mozek uvědomil, proč mě tahle zpráva tak zaskočila. Vanda! Ze všech lidí, které jsem právě teď musela potkat, zrovna věrná manželka trpící syndromem nevěrného manžela, jak to tak vypadalo. A já přitom přicházela k Markétě s prosbou, aby dala požehnání mému vztahu s mužem sice rozvedeným, zato tak trochu zadaným.

Napadlo mě, že se otočím a uteču, ale Paul junior by jistě všem řekl, že jsem se tu ukázala. Záviděla jsem mu tu jeho dětskou čistotu a nevinnost. Nemyslel by to špatně, ale prozradil by, že jsem tu byla. Nemohla jsem ho poprosit, aby lhal, a ty jeho pronikavé oči by stejně nevěřily žádné výmluvě, kterou bych vymyslela. Takže jsem pokračovala směrem vpřed, kroky nejistými a plnými viny. Pro hosty bylo těžké poznat, kudy se do toho obřího domu mají dostat, protože hlavní místnost obklopovaly skleněné dveře a panely, ale já jsem cestu dobře znala. Když jsem ve dveřích spatřila Markétu, jak mi mává, abych šla dovnitř, nasadila jsem křečovitý úsměv.

„Ahoj! Elise! Pojď, tebe přesně potřebujeme. Tebe a tvůj americký přístup.“

Vůně jídla okamžitě zapůsobila na můj nervový systém a uklidnila mě. Prošla jsem místností, a když jsem se zdravila s Vandou, všimla jsem si jejích smutných a uplakaných očí.

„Moc se omlouvám, že jsem sem takhle vtrhla. Měla jsem nejdřív zavolat. Zastavím se jindy, nechtěla jsem přijít nevhod,“ zamumlala jsem a strhla pozornost na sebe.

„Ale prosim tě, tady máš přece dveře vždycky otevřené. Jen pojď. Mám fakt radost, že jsi tady. Potřebujeme tě. Je tu Vanda,“ ujišťovala mě Markéta.

Vanda neříkala nic, nehnula ani brvou, takže mi hned bylo jasné, že ji moje přítomnost asi moc nepotěšila, ale v rámci slušnosti držela jazyk za zuby. Nedávala nikdy moc najevo své city. Byla to taková ta hubená, bledá blondýnka. Její obličej působil mdle až prázdně – dlouhý špičatý nos, úzké rty a žlutohnědé oči nejasného odstínu. Byla malá a drobounká. Její intelekt vyrovnával její vzhled, zatímco umělecký talent a sofistikované vystupování ji dělaly zajímavou a přitažlivou. Měla dobrý vkus a uměla ho používat v tom, jak se oblékala a upravovala. Její styl nebyl patrný na první pohled, všimli jste si ho většinou, až když jste s ní mluvili, ale když jste ji dobře znali, byl najednou jasně zřetelný. Byla talentovaná grafička, a i když jsem ji znala a měla pro ni pochopení, někdy mi hrozně lezla na nervy svou rozmazleností, děvče „z dobré pražské rodiny“, jak se říká. Nikdy jsem ji moc nevyhledávala.

S Markétou, která měla srdce velké jako celá Troja, to bylo jiné. Se svými dlouhými tmavými vlasy, očima posazenýma do krásně tvarované tváře a oblou figurou byla přesným opakem Vandy. Můj manžel James o ní říkal, že je trošku při těle. Pro většinu z nás ostatních vypadala jako normální ženská, která si umí užívat života. Byla to vášnivá žena, jistá sama sebou i světem kolem sebe. S touhle situací si ale evidentně nevěděla rady a její nekonečná schopnost řešit problémy narazila na svůj limit.

„Půjdu rovnou k věci. Co ty na to, Vando?“

Ta jen kývla hlavou. Buď jí došly síly, nebo věděla, že nemá cenu odporovat.

„Vanda si myslí, že Šimon se ji chystá podvést, anebo už to udělal.“

„Co tě k tomu přivedlo, Vando?“ zeptala jsem se, a hned jak jsem to vyslovila, nenáviděla jsem se za svou neupřímnost. V duchu jsem si totiž říkala: No, kdo není nevěrný, že? Nebo taky: Seber se, holka… a podobná moudra. Vnitřně jsem dokázala být docela tvrdá.

Šimona jsem znala, byl to pěkný chlap, roztomilý, s klukovským úsměvem. Byl nevyzrálý, šarmantní, ale jistě to nebyl sukničkář. Nebo byl? Nechtělo se mi tomu věřit, když jsem slýchala záludné poznámky místních drben.

Vanda to celé vybalila: „No, pořád se chová mile a přísahá, že se chce jen pobavit, ale poslední dobou ho zajímaj jen koncerty a pánský jízdy. S námi nechce dělat nic a chce si koupit motorku. Chce si prostě jen užívat!“

„Nevím, co jí mám říct, Elise,“ hlesla Markéta. „Nemáš na tohle nějakej americkej recept, jasný řešení, na který jsme zatím nepřišly?“

Snažila jsem se být taktní. To mě naučil můj zesnulý manžel James Thornton, diplomat každým coulem. Snažila jsem se vymyslet pozitivní americký způsob a naservírovat jim ho, jednoduchou odpověď na téma, v němž ale nebylo černobílé nic, neexistovala rychlá řešení, a rozhodně ne žádná spravedlnost. Zapátrala jsem v hloubi svých genů posílených životem na americkém jihu a vypravila jsem ze sebe: „Buď se rozhodneš, že ho necháš trošku se rozhlížet a nebude ti to vadit, anebo mu dáš nůž na krk a najdeš si právníka.“

Rychlost, se kterou jsem to vyslovila, všechny šokovala a chvíli bylo hrobové ticho, jako bych provedla něco neslýchaného, ale pak se obě začaly smát.

„To jsme si mohly myslet, že to zabalíš do černobílýho balíčku. My tu dumáme, pokládáme pocity na oltář a hledáme komplikovaný řešení a šup ho! Hotovo. To je Amerika,“ smála se Markéta.

Musela jsem se trošku bránit: „Vážně, Vando, nech ho trochu být. Ať si zařádí, nebo o něj přijdeš úplně. On se z toho dostane, ale musíš mu dát trošku svobody, ne moc, ale malinko ano. A bude to v pořádku, uvidíš. Blbý je, že budeš muset dělat, jako že tě baví chodit na koncerty a jezdit na motorce. Ale snaž se.“

Zase bylo ticho, než ho Markéta rozrazila svou typickou hláškou: „Elise, kafe!“

A už se hrnula pro šálek, aby mi nalila kávu ze své bezedné konvice.

Seděla jsem, snažila jsem se necivět, a co víc, nesníst jeden z lahodně vypadajících koláčků, které před nás Markéta položila, a přemýšlela jsem, jestli je vhodná doba, abych jim řekla o svém novém objevu. Nesmím, nemůžu. Slíbila jsem mu to. Moc mu na tom záleželo a trval na absolutní diskrétnosti. Soukromí byl koncept, na který jsem zcela zapomněla, věc, které jsem si vážila a cenila, dokud jsem se neprovdala za muže, který fungoval částečně jako veřejně známá osoba. To byl možná problém některých politiků, že ztratí svou čestnost z nedostatku soukromí. Nejsou schopni najít svůj vlastní charakter, své vlastní zábrany. Obojí se vytratí z jejich životů, ale je otázka, jestli tam vůbec kdy něco z toho bylo, protože je neustále obklopovali lidi. Známí, kteří si střežili své soukromí, měli noblesní duše, čistší, jako on, jako můj Adam. Aspoň to jsem si tehdy myslela.

Takže jsem mlčela a uklidnila jsem se výtečnou kávou a skvostnými kynutými moravskými koláčky. Vanda nám vyprávěla o své výstavě, kterou plánovala v galerii v Troji dole u řeky. Nebyla to nějak známá galerie a Vanda nebyla slavná umělkyně, ale ta síň patřila nám a naší čtvrti. Bylo mi jasné, že Vanda přitáhne ty správné lidi, přátele svých rodičů, kteří si mohou dovolit jednu z jejích grafik.

My s Vandou ihned začaly řešit, odkud objednáme víno. Troja byla proslulá svými vinohrady pocházejícími už ze 13. století. Místní vinice, která patřila botanické zahradě, vyráběla výborné víno, které ale bylo pro tuhle akci moc drahé. Tak jsme se rozhodly, že by s ním měla jen zahájit výstavu a pak mezi hosty propašovat levnější druh. Šimon byl ochotný zaplatit, cokoliv Vanda chtěla, ale nikdo z nás nebyl marnotratný. Šimon byl zubař a v postkomunistických Čechách se jeho příjem ani nepřibližoval tomu, co by vydělával jako zubař v Americe. Za komunismu byl chudý, jako většina vzdělaných lidí, ale teď mohl mít soukromou praxi, zubaři si vedli čím dál lépe. Předpokládám ovšem, že Vandini rodiče i ona sama na něj tlačili, aby vydělával víc, proto se své profese vzdal a pracoval pro Karla, svého spolužáka z gymplu. A dařilo se jim. V roce 1991 Karel restituoval několik výnosných továren. Jeho obchodním praktikám jsem věřila, což se v dnešních Čechách nedalo říct o každém. Ekonomika se proměnila z komunisty vlastněné frašky, ale do čeho, to nikdo nevěděl. Ekonomika zlodějů, defraudantů. Defraudodemokracie.

Konečně se naše konverzace zklidnila do normálu, když vtom se Markétina nejstarší dcera Veronika sklouzla po zábradlí schodiště a přistála v nemotorném kotrmelci na zemi. Smála se na celé kolo a nás samozřejmě rozhodila. Nadskočila jsem ze židle a čekala na Markétino rodičovské pokárání, ale ta upřeně hleděla ven z okna. Dodala jen: „Karel je tu,“ a okamžitě začala sklízet věci ze stolu a nádobí do myčky, pán domu byl tady. V tom momentě ještě zazvonil Vandin telefon. Všechno se to přihodilo během vteřiny. Vždycky mě překvapovalo, jak se všechno stane takhle najednou, erupce energií. Všechno je otázkou energie a ta se neustále proměňuje. Pomalá, jistá a pevná energie, na které Adam trval, nebyla vždycky přirozená. Je krásné na ni ale pomyslet. Je nádherné si ji přát, ale pak člověk znervózní, protože je neudržitelná, a všechno jde do háje, jak se říká. Chtěla jsem si tuhle chvíli pamatovat a probrat to s ním.

„Ahoj holky, co vyvádíte?“

Do kuchyně vtrhl Karel se svým oslnivým úsměvem vyzařujícím z jeho sebevědomé osobnosti. Vysoký, tmavý a pohledný, vždy dobře oblečený a příjemný. Trošku bojoval s váhou, ale teď byl zrovna štíhlý. Ten typ muže, který by mohl nosit řetízek kolem krku a pořád by vypadal jako chlap. Od Markéty jsme věděly, že má rád doma klid, tak jsme se zvedly k odchodu. Na rozdíl od Jamese byl Karel muž, co žil pro svou rodinu. Byl to expert na pohodový život a otec, který konstantně obohacoval životy svých dětí. Zajímal se o ně, ale ne moc, jeho dar nespočíval v intelektu, jako u Jamese, obohacoval lidi okolo sebe svou přítomností a povahou. Muži, na rozdíl od žen, jsou docela tvrdí v hodnocení takových osobností. Hodnotí jejich práci, jejich úspěchy. Ne že by Karel nebyl úspěšný, ale vědomě se rozhodoval, kdy půjde z práce domů, aby mohl být se svou rodinou. James byl na druhou stranu samostatná jednotka a my byli jeho podpůrný tým.

Karel nás prosil, ať zůstaneme, ale měly jsme pocit, že náš čas vypršel a teď už se nemůžeme bavit, aniž zmíníme Šimona, tak jsme se rozloučily. Aspoň mohl jít Oliver plavat.

Když jsme vykročily těžkými poloprosklenými dubovými dveřmi a vydaly se přes kamenný dvorek, byla jsem vděčná, že Vanda mlčí. Nebyly jsme evidentně dost potichu, protože koroptve varovaly okolí o naší přítomnosti svým vřískotem. Obrovský pozemek býval statkem dávno, než ho Karel s Markétou koupili, a jeho části vykazovaly známky divoké přírody ponechané vlastnímu osudu. Jejich zahrada, kromě třešňového sadu, byla chráněným územím, a čím více se kolem stavělo, tím více se divoká zvěř z okolí uchylovala do bezpečí na jejich pozemek. Jejich domovu se klidně mohlo říkat Útočiště, nejen kvůli zvířatům, která tu nacházela úkryt, ale i my jsme ho tady hledaly, u Markéty a jejích vlídných slov a dobrých rad.

Ptáci vesele zpívali a nevšímali si přicházející zimy. Měli toho k jídlu dost a znělo to, jako že se dobře baví. Za prvé tu měli obrovitánské šípkové keře, vzrostlé jako v Alence v říši divů, a rostly tu i jabloně a hrušně. Na nich ještě zbyly nějaké plody, tak vysoko, že na ně dosáhli už jenom ptáci. Markéta říkala, že Karel odmítá divoké keře osekat, protože chrání jejich soukromí. Vypadalo to neupraveně, ale co bylo opravdu zaneřáděné, byla parcela uprostřed Vavroušky, jak se jejich statek jmenoval. Ta část pozemku patřila úplně cizím lidem. Byl to ostrov nepořádku uprostřed jejich klidné oázy. Bylo, nebylo, dávno v komunistické pohádkové zemi, kdy národní výbor přinutil majitele Vavroušky, aby prodali kus svého pozemku, protože toho zkrátka vlastnili moc. Tak prodali malý pruh své parcely rodině, která ho používala jako zahrádku. A ta tady teď stála jako trn v oku, protože dva bratři, kteří zahrádku vlastnili, se mezi sebou nebyli schopní dohodnout. Karel se snažil několikrát kus zahrady odkoupit, ale marně.

Jeden bratr chtěl parcelu prodat, druhý ne, a tak Karel a Markéta museli majitelům umožňovat přístup přes svůj pozemek, aby mohli na své zahrádce pracovat, kdykoliv se jim zachtělo. Markéta říkala, že se jim naštěstí zas tak často nechtělo. Možná se ani nemohli dohodnout na tom, kolik broskví může každý bratr sklidit. Tohle se v Čechách stávalo po revoluci často. Když něco člověk zdědí, většinou to zná od dětství a tak nějak předem tuší, jaký majetek mu jednou bude patřit. Ale když někomu zničehonic spadne do klína celý dům na Staroměstském náměstí nebo několik továren, může to v rodině způsobit obrovské hádky a problémy.

Za tímhle neutěšeným dvorkem pokračoval pozemek Karla a Markéty, malá část třešňového sadu, který si pronajali od města. Některé stromy už byly seschlé a držely tu stráž jako duchové, zatímco jiným se dařilo. Do sadu jsme vyráželi vždy v červnu, aby naše děti mohly lézt do stromů s košíky, zatímco my seděli na zemi s miskami a taškami, všichni plné pusy sladkých třešní. Stromy jsme znali dobře a věděli jsme, které zrají první, které mají křupavé ovoce a které jsou lepší na marmeládu. Všechny ovšem byly krásné. Jen jsem na třešně pomyslela, vzpomněla jsem si, jak líbám jeho rty, a zase jsem byla plná touhy.

„Můžu tě někam hodit?“

Úplně jsem zapomněla, že jdu spolu s Vandou. Styděla jsem se.

„Díky, jsi hodná, ale chci se projít. Potřebuju pohyb.“

Ve skutečnosti mi byla zima a chtěla jsem svézt, ale představa, že sedím s Vandou v autě a v jejím světě, v její přítomnosti, mi byla nepříjemná. Do hlavy mi naskočil refrén písničky Kanye Westa, křikem, nikoliv zpěvem: „We want freedom, we want freedom…“

Díky svému synovi Jacobovi jsem byla v obraze, co se týče moderní hudby.

„Jsi si jistá? Promiň, že jsme to tam na tebe všechno tak vyvalily. Přijdeš mi trochu mimo, jsi v pořádku?“

„Ale jo. Jen jsem trochu unavená,“ zalhala jsem.

Pomyslela jsem si: Ne, je mi čtyřicet šest a mám vztah s chlapem, kterého neznám a který má vztah se svou exmanželkou. Jen jsem se usmála a řekla: „Potřebuju se projít a pročistit si hlavu.“

„Tak jo, pusu a papa.“

Od doby, kdy jsem před dvěma lety ovdověla, se mi mnohem lépe dařilo bez zbytečného vysvětlování dělat, co jsem chtěla. Dřív by se Vandě povedlo mě přesvědčit, abych k ní nasedla do auta, a já bych věřila, že ona ví líp, co je pro mě v tu chvíli dobré. Teď už ne. Teď mě nechala jít. Nejradši bych se rozeběhla zpátky k Markétě a prosila ji o radu. Ale Karel i fakt, že jsem věděla, že tohle si musím vyřešit sama, mě drželi zpátky. Potřebovala jsem někoho, kdo mi řekne, že je to v pořádku, že to, co dělám, není špatně. Ale musela jsem to zpracovat sama a ustát to před svým vlastním svědomím.

Je rozvedený. Pořád jsem si to opakovala dokola. Je rozvedený. Je to normální chlap, pracuje v bance, bydlí na venkově a nikdy se nechce znovu ženit. Tak si to, holka, užij.

„Mannie, copak to dělám?“

„Elise, jen jdi dál tam, kudy myslíš, že vede ta správná cesta. Nenech se zatáhnout do žádných neplech a nedovol, aby tě vedli špatní lidé.“

Vyšla jsem z brány a zamířila přes další, ještě hůř udržovaný třešňový sad, který končil po dvou stech metrech. Vpravo zahrada najednou končila a proměňovala se v široké nekonečné pole s nádherným výhledem na město. Nevěděli jsme, kdo to pole vlastní ani co se s ním jednou stane, ale všichni z okolních novostaveb a domů tu venčili své psy. Když James ještě žil, brali jsme sem často naši Sally na procházky. Nebyla jsem tu od té doby, co umřel, ale všechny jsem tu dobře znala: „rodinu s hnědým labradorem“ a „paní s ridgebackem“ a tak dále. Znali jsme jejich psy i to, jak se chovali, a jejich majitelé byli pouhý doprovod. To byl život na psím poli.

Vlevo stály domy a první z nich patřil rodině Kovářových, vícegenerační vila. Mladší generace ale byla pořád v práci a já skoro nikdy nechodila kolem, když byli doma, takže jsem znala jen starší pár. Ani oni neměli psa, takže na psí louce jsme se nikdy nepotkali. Ale se starším párem jsem několikrát mluvila, když jsme se s Markétou procházely po okolí. Bylo jim přes osmdesát a fascinoval mě fakt, že se jejich dům od doby totality skoro vůbec nezměnil. Byli to silně věřící katolíci, takže jistě v té době trpěli finančně i jinak. Byli nuceni přizpůsobit se okolnostem v důsledku druhé světové války i komunismu a v jejich věku už nebylo možné, aby svůj dům najednou proměnili v moderní domov. Revoluce s sebou přinesla ždímací mopy, ale vsadila bych se, že Kovářovi pořád vytírali hadrem omotaným na koštěti. Jejich plot byl starý, ze dřeva porostlého mechem, před domem měli složené staré lešení a střešní tašky, i když je už roky nikdo nepoužil, ale byly tu připravené, kdyby je někdo náhodou potřeboval. V kůlně být nemohly, ta byla plná starého harampádí, které se vždycky může hodit. Možná se jich paní Kovářová chtěla zbavit a dům vyklidit, ale on si asi vše chtěl nechat. Nebo si všechno chtěli nechat oba. Nebo chtěli, aby vše vyřešil někdo jiný, ale nemohli si to dovolit. A jejich děti neměly čas nebo zájem nebo obojí. Kdo ví?

Zdálo se, že na tyhle domy se od revoluce nesáhlo. Jejich majitelé se zdráhali přijmout jednodušší západní styl života, na rozdíl od těch, co se točili jako korouhvička – komunisti, nebo spíše oportunisti, kteří jeden den baštili ruský kaviár a druhý den s chutí zamířili na hamburger do McDonald’s.

V tomhle ohledu se Kovářovi jevili jako ryzí. Existovali mimo čas a prostor. Bývala bych si s nimi moc ráda popovídala, abychom si ujasnili, že žijeme na stejné planetě, ale asi by si o mně mysleli, že jsem divná nebo že vyzvídám, a neměli by ve mě důvěru. Kdo by se jim taky divil? Komunisti i nacisti lhali tak bravurně a očividně, že promořili společnost nedůvěřivostí, výhrůžkami, intrikami a zákeřností tak, že bylo těžké věřit cizím lidem i cizincům. Nikdy jste nevěděli, jestli na vás váš soused nebo kolega nedonáší. Nevěděli jste, co mohli říct, co mohli vidět nebo co si vymysleli. A dnes se k této zakořeněné nedůvěře přidala nevíra, že bohatí Češi ke svým penězům přišli čestným způsobem. Byla to zapeklitá pavoučí síť, a lidé jako Kovářovi proto raději zůstávali ve své ulitě starých přátel a rodiny. Potlačila jsem chuť proniknout do jejich světa a vzdala se myšlenky, že bychom si mohli spolu sednout a normálně si popovídat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Řeka v Troji.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.