VIKTOR DYK

ZMOUDŘENÍ DONA QUIJOTA

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-88420-61-3 (online, EPUB)

ISBN 978-80-88420-62-0 (online, MOBI)

www.artispraha.com

OSOBY

DON QUIJOTE

MAGISTER SAMSON CARRASCO

FARÁŘ

SANCHO

MILENEC

OTEC PEDRO

AMIDAS

MÍSTOKRÁL

DON ANTONIO MORENO

PRVNÍ PASTÝŘ

DRUHÝ PASTÝŘ

ŠÉF HUDEBNÍKŮ

PRVNÍ HLASATEL

DRUHÝ HLASATEL

OLOUPENÝ

DULCINEA

HOSPODYNĚ

NEŤ

MILENKA

DOLORES

CHOŤ MÍSTOKRÁLOVA

PRVNÍ PASTÝŘKA

DRUHÁ PASTÝŘKA

PASTÝŘI – HUDEBNÍCI – DIVÁCI

I

ODCHOD QUIJOTŮV

Síň šlechtického statku Quijotova. Není bohatá, ale vše v ní mluví o péči ženských rukou. Ač vše je upraveno a čisto, jako by pavučiny pokrývaly meč na stěně; odkud ten dojem?

Je slunečný den a chvílemi slyšeti konejšivý hlas ptáků. Také slepice zakdáká občas na dvoře: tuší se to spíše, nežli by se to slyšelo.

U prádelníku dvě ženy: starší, HOSPODYNĚ, čtyřicetiletá žena, tvrdé jakési starostlivosti, prohlíží kus prádla za kusem. Je oděna v tmavý oděv. Mladší, NEŤ, je dvacetileté děvče, mnohem méně starostlivé. Hledí na prádelník, ale není jisto, je-li u něho svými myšlenkami. Je to krása, kterou zve Francouz beauté du diable. Je oděna v světlý, koketní šat. Pohrává si s růžemi, nedbajíc znatelně pohoršených pohledů bigotní hospodyně. Chvílemi, pomlčí-li se, připadá vše spánkem: vše dřímá. Meč i krucifix na stěně, prádelník i ostatní skříně.

Není to ostatně nepříjemný spánek, neboť mladé děvče hraje si v něm s růžemi.

HOSPODYNĚ: Vše v pořádku.

NEŤ (dívá se do seznamu): Ani kus nechybí.

HOSPODYNĚ: Je dobře míti pořádek v domě. Všelijací lidé jsou na světě.

NEŤ: Pořádek v domě je neocenitelný, říká magister.

HOSPODYNĚ (vstane, zavírá prádelník): Pan Quijote netuší, jak je těžký život.

NEŤ (mírně): Je snílek.

HOSPODYNĚ (přistoupí blíže): Čte opět?

NEŤ (přikloní se k růžím, jako by je chtěla líbati): Čte.

HOSPODYNĚ: Neskončí se to dobře, pravím vám to. Slyšel už kdo, aby dospělý muž topil se zbůhdarma v mrtvých písmenách? (Malá pauza.) Kdyby to aspoň byly dobré knihy. Důstojný pán má mnoho svatých knih, ukazujících cestu k spáse. Čítám je také občas: nejsou to však knihy, které čte náš pán.

NEŤ: Také magister Carrasco má krásné knihy.

HOSPODYNĚ: Nač čísti příběhy, které se nikdy neudály? Nevidím v tom smyslu.

NEŤ (vyhlédne z okna): Něco těší mne přece: jsou v okolí hříšníci, kteří baví se hůře. Velicí hříšníci.

HOSPODYNĚ: Kdyby byl aspoň velikým hříšníkem! Četla jsem často v knihách pana faráře, jak z velikých hříšníků stávají se velcí svatí –

NEŤ: Také svaté. (Líbá růže.)

HOSPODYNĚ: – ale neviděla jsem, že by kdy co dobrého se stalo z knihožrouta. Žije a nežije. Slyší a neslyší. Mluví, a ne k nám. Usmívá se, a ne na nás. Zuří, a bůhví proč. A k tomu ještě –

NEŤ (ustoupí s odmítavým posunkem): Oh, vím, o čem chcete mluviti. Šetřte mého studu!

HOSPODYNĚ (s pohybem opovržení, ba nenávisti): Ta!

NEŤ (mírně): Říká jí Dulcinea.

HOSPODYNĚ: Dulcinea! Zná kdo v kraji nějakou Dulcineu?

NEŤ: Zeptám se magistra.

HOSPODYNĚ (vítězně): Zeptala jsem se pana faráře.

NEŤ: Mluví o ní tak horoucími slovy. (Náhle.) Šetřte mého studu.

HOSPODYNĚ: Znám to: poslouchala jsem. Je to šejdířka, věřte mi. Ale dostanu-li se jí do vlasů!

NEŤ: Míníte, že je to šejdířka? Nebohý strýc; mluví o ní tak pěkně!

HOSPODYNĚ: Dulcinea! Kdo je Dulcinea? Počestnými osobami v okolí jsem si jista; ty znám dobře.

NEŤ: Strýc říká přece, že je nade všecky počestná.

HOSPODYNĚ (s rozhorlením): Nade všecky! To se podívejme!

NEŤ (mírně): Nade všecky. Ano, říká tak. (Voní k růži.) Nebohý strýc! Nehorším se na něho!

HOSPODYNĚ: Zabředl do svého bláznovství příliš hluboko.

NEŤ: Nehoršeme se na něho!

HOSPODYNĚ: Kdyby alespoň nedělal tajemnůstkáře. Ale žijeme pro něho, staráme se o něho jako o vlastní dítě…

NEŤ: Šetřte mého studu!

HOSPODYNĚ: … a on? Jako by neviděl. Nejsme mu ničím. Hledí-li na nás, nejsme to my, které vidí.

NEŤ: Myslíte, že by viděl?

HOSPODYNĚ (blíže): Zcela určitě vidí tu šejdířku!

DON QUIJOTE (vstupuje zamyšleně; je to vysoký, štíhlý, trochu bledý mladý muž. Jeho pohyby jsou zasněné a ve snu prudké. Při jeho příchodu HOSPODYNĚ a NEŤ ztichnou a dívají se na něho. DON QUIJOTE nevidí jich však zřejmě; zastaví se náhle vprostřed síně a mluví do prázdna): Zajmu ho a pošlu ho, aby poklekl před mou paní. A aby řekl hlasem pokorným a sladkým: „– Paní má, jsem obr Caraculiambro, pán ostrova Malindranie, a přemohl mne v souboji rytíř don Quijote de la Mancha, hodný nejvyšší chvály; a uložil mi, abych předstoupil před Vaši Milost, aby Vznešenost Vaše rozhodla o mně dle své libosti!“

HOSPODYNĚ křižuje se. NEŤ voní k růži.

HOSPODYNĚ: Cara –

NEŤ (mírně): – culiambro. (Soucitně.) Pán ostrova Malindranie.

DON QUIJOTE (odcházeje): A paní Dulcinea odpoví – (Zmizí.)

HOSPODYNĚ: Zde máte to nadělení. Blázní. Načisto blázní. Důstojný pán by se měl do toho vložiti.

NEŤ: Myslíte, že by zmohl více než magister Carrasco?

HOSPODYNĚ: Důstojný pán už se ujal vlastně věci. Vzal si za úkol zjistiti, kdo vlastně je ona Dulcinea. Za každým bláznovstvím je prý žena.

NEŤ (mírně): Důstojný pán nám nelichotí příliš.

HOSPODYNĚ: Nemyslí nás, mluví-li tak. Říkal mi včera, že není v celém kraji ženy tak rozšafné –

NEŤ: Oh!

HOSPODYNĚ: – ctihodné –

NEŤ: Oh! Oh!

HOSPODYNĚ: – a milé –

NEŤ: Oh! Oh! Oh!

HOSPODYNĚ: Přečnívám prý vysoko ostatní ženy.

NEŤ (chladně): Vaši vysokou postavu nenapadá nikomu popírati.

HOSPODYNĚ: Co tím chcete říci?

NEŤ: Nic. (Pauza.) Důstojný pán je znalý světa, magister ho však předčí o mnoho.

HOSPODYNĚ: Jste si tím jista?

NEŤ: Magister Carrasco neužil by takových slov, která jiné uráží. Praví-li mi časem, že já jsem ušlechtilá a vzácná bytost, nechce tím připomínati, že vy byste byla hodna opovržení.

HOSPODYNĚ: Ušlechtilá a vzácná bytost! Podívejme se!

NEŤ: Ušlechtilá a vzácná: nemohu sleviti ani písmeny.

HOSPODYNĚ: Ten váš panáček má pěkné věci za lubem.

NEŤ: Magister Carrasco není větroplach; mluví vždy vážně a moudře. Každá jeho věta je poučením. Včera mluvil o kolonizaci.

HOSPODYNĚ: Jak jste to řekla?

NEŤ (hrdě): O kolonizaci. Mluví jen o vážných tématech.

HOSPODYNĚ: S vámi?

NEŤ: Chcete snad říci, že se mnou nelze o vážných otázkách mluviti?

HOSPODYNĚ: Jdete příliš daleko ve svém podezřívání.

NEŤ: Podezřívání! Já že podezřívám?

HOSPODYNĚ: Jste blázen, jako pan Quijote.

NEŤ: Blázen! Oh! Já blázen! (Odhodí růži; její zloba činí ji o mnoho starší. S výhružným gestem.) Budete toho litovati.

HOSPODYNĚ (s klidem, který rostl rozčilením soupeřky a který měl základ v přesvědčení, ostatně ne bezdůvodném, o její nezbytnosti): Nuže?

NEŤ: Ano, litovati…

Klepání.

HOSPODYNĚ: Ticho. Někdo jde.

NEŤ (změní svůj výraz; v očekávání): Magister?

HOSPODYNĚ (v radostném tušení): Důstojný pán?

Vstupují FARÁŘ a MAGISTER. FARÁŘ je korpulentní mužík načervenalých tváří, ale čilých pohybů. Stáří jeho těžko udati; může býti padesátníkem, může však býti o deset let starší. Káže chvílemi, dovede však také mluviti bodře. MAGISTER je nepochybně mladší; ale jeho mladost není nepochybná. Je v ní něco vyschlého a pedantického. Mluví stále jakoby k žáčkům. Je si vědom své důležitosti a převahy, které mu dodává znalost pravé cesty. Zcela určitě vidí něco jiného nežli farář; není však jisto, že by viděl více.

FARÁŘ: Dobrý den, mé dámy.

MAGISTER: Vstupujeme nevhod, zdá se.

NEŤ (s výmluvným odmítáním k MAGISTROVI): Oh! Není vítanější návštěvy!

HOSPODYNĚ (s pohledem na FARÁŘE): Přicházíte právě včas!

FARÁŘ: Vede nás křesťanská povinnost pečovati o duše, jejichž blaho a spása jsou ohroženy. Přihodilo se snad něco nového?

HOSPODYNĚ: Je to horší než kdy jindy, důstojný pane.

FARÁŘ: Don Quijote čte stále?

HOSPODYNĚ: Čte. Blouzní. Blouzní a čte. To je vše. (Jde k oknu.) Pohleďte; je v zahradě, u altánu. Tluče do makovic. A jaké vzezření! Jak do nich bije!

FARÁŘ: A stále ty zmatené řeči?

HOSPODYNĚ: Ano.

FARÁŘ: Slíbil jsem vám, že budu pátrati… po oné ženě, kterou ten nebožák nazývá Dulcineou.

HOSPODYNĚ: Byl jste tak laskav.

FARÁŘ: Přináším zprávu.

HOSPODYNĚ: Zprávu o Dulcineji! Jak jste si pospíšil, důstojný pane! (K NETEŘI.) Věděla jsem to.

NEŤ (trochu rozmrzená, trochu zvědavá): Existuje?

FARÁŘ: Existuje.

HOSPODYNĚ: Tím hůře.

FARÁŘ: Tím lépe, řekněte. S něčím, co existuje, je méně těžký zápas než s něčím, co neexistuje vůbec. Mějte se na pozoru před tím, co vám uniká. Znáte-li protivníka, najdete vždycky slabou stránku, na kterou možno útočiti.

HOSPODYNĚ: Jak krásně umí důstojný pán mluvit!

NEŤ: A slabá stránka Dulcinejina?

FARÁŘ: Trpělivost, má drahá! Stačí, že Dulcineu známe.

MAGISTER: Jméno mi nepřipadalo tak cizí.

FARÁŘ: Dulcinea bydlí v Tobose.

HOSPODYNĚ: Důstojný pán ví snad více.

FARÁŘ: Zatím ne mnoho. Její otec jmenuje se Laurenzo. Její matka Marie. Její pověst zdá se být dobrá. K práci prý je; není z cukru. Zámožná? Toho ovšem nelze tvrditi: její rodiče mají stateček.

HOSPODYNĚ: Zde je slabá stránka.

FARÁŘ: Bohatství, má dcero, není vše. Před očima božíma ctnost platí více.

HOSPODYNĚ: A ručíte, důstojný pane, za její ctnost?

FARÁŘ: Bůh mne ochraň ručení tak nejistého. Mám zprávy z druhé ruky, zprávy dosud nezaručené a kusé. Neviděl jsem. Nezkoumal.

HOSPODYNĚ: Důstojný pán přesto neodpočíval.

MAGISTER: A jaký je nyní váš plán, důstojný pane?

FARÁŘ: Plán? Mám více plánů. Až uvidím Dulcineu, promluvíme si o nich! Zatím však můj první plán jsou knihy.

HOSPODYNĚ (s nadšeným nepochopením): Knihy! Velmi správně!

NEŤ: Nerozumím dobře. Co učinit s knihami?

HOSPODYNĚ: Chápu zcela jasně důstojného pána.

FARÁŘ: Byla jste vždy chápavá, má dcero. Není pochyby, že nemoc Quijotova (a on je nemocen, víme to všichni!) má svůj původ v knihách. Kniha je nejnebezpečnější jed; znáte snad mé pojednání –

HOSPODYNĚ (vpadá): „Nebezpečí četby a jak mu čeliti!“

FARÁŘ (k HOSPODYNI): Velmi dobře. (Pokračuje.) Knihy zavinily poblouznění Quijotovo. Z knih vzešla jeho láska k Dulcineji. Vezměte mu knihy, a také jeho láska vybledne a zvadne. Knihy jsou nepřítel; toho vyhladíme!

MAGISTER: A nahraďme špatné knihy lepšími.

HOSPODYNĚ (horlivě): Vyhlaďme! Vyhlaďme! Chápu zcela dobře. Bojím se knih.

NEŤ (mírně k MAGISTROVI): Jak je ubohá!

FARÁŘ: Ano, vyhladíme špatnou četbu. A sem s knihami, dobrými knihami, jež upevní spásu duše!

MAGISTER: A přivodí zdravé posuzování skutečnosti!

FARÁŘ: Posílí víru.

MAGISTER: Potlačí fantazii.

FARÁŘ: Zbožné knihy.

MAGISTER: Exaktní knihy!

NEŤ: Exaktní knihy. (Voní k růži, kterou vyňala z kytice na stole.)

MAGISTER: Ah!

NEŤ: Vaše růže tak krásně voní. (Vzchopí se.) Exaktní knihy. (Náhle.) Ale co strýc?

FARÁŘ: Bude zuřit. Bude truchlit. Bude vzpomínat. (Pokrčí rameny.) Dozuří. Dotruchlí. Zapomene.

HOSPODYNĚ: Jak krásně mluví důstojný pán.

NEŤ cítí její okamžitou převahu a její triumf; mlčí. Vrhne pouze zlý pohled na MAGISTRA. Jednou MAGISTER CARRASCO odpyká tuto chvíli pokoření.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zmoudření Dona Quijota.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.