Růže z Jericha

Vyšlo také v tištěné verzi

Michaela Štěchová

Růže z Jericha – e-kniha

Copyright © Paseka s.r.o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mezi Vltavou a Nilem

Michaela Štěchová

Vychází s podporou Ministerstva kultury České republiky a Česko-německého fondu budoucnosti

Copyright © Michaela Štěchová, 2020

ISBN tištěné knihy: 978-80-7637-119-4

ISBN ePUB: 978-80-7637-258-0

ISBN MOBI (Kindle): 978-80-7637-260-3

ISBN PDF: 978-80-7637-259-7

Nesouhlasím s tím, co říkáte, ale až do smrti budu hájit vaše právo to říkat.

Voltaire

I.
MAGDA

„Člověk musí bojovat proti tomu zlu,
na které právě stačí.“

Jan Palach

29. prosince 2015

Zrovna si užívám poklidnou vánoční návštěvu v Čechách – jehličí s pomeranči provonělo obývák, rodiče se u televize opíjí domácím punčem a babička nás všechny obchází s talířem cukroví –, když vtom mi na WhatsAppu dorazí zpráva: „Magdo!!! Zatkli Mahmouda!!!“

Ach jo.

Odkládám vaječňák, sjíždím hlouběji do staromódního houpacího křesla a za mírných pohupů přemýšlím, co se na podobné zvěsti asi odepisuje. Pořád si nějak nedokážu zvyknout… Po čtvrt hodině váhání se zmůžu na krátké politování a pár základních otázek: „Kdy? Proč? Dá se něco dělat?“

Odpovědi se po zbytek dne nedočkám. Neklidně se vrtím na poduškách u krbu, dívám se do ohně, tváře mi z toho sálavého horka hoří a hlavou se mi honí, co se to tam venku v tom zatraceném světě zase děje a proč se mi ten kluk neozývá. Zprávy ignoruje, telefony nezvedá… A mně z toho přestávají chutnat vanilkové rohlíčky.

Ten kluk – jmenuje se Kareem – je v Německu můj nejbližší přítel. Dvaadvacetiletý muslim z Egypta, který ve vlasti protestoval proti současnému prezidentovi Sísímu tak vytrvale, až si jednoho dne musel sbalit ranec a urychleně zmizet. Svým způsobem by se dal prohlásit za uprchlíka – v některém z běženeckých táborů ostatně netrčí jen díky tomu, že si jeho otec může dovolit ta jeho „studia v Evropě“ platit. No a během nich před rokem – v jedné stuttgartské jazykovce – natrefil na mě.

Měl štěstí – tedy pokud se tak dá nazvat situace, kdy člověk z odstupu tří tisíc kilometrů sleduje, jak se postupně všichni jeho kamarádi schází v žaláři.

Mahmoud byl poslední.

30. prosince 2015

Konečně volá. Jeho sestra s matkou už mi mezitím poslaly několik e-mailů z Káhiry, že neodpovídá ani jim a že se o něj bojí. Vědí, jak ničivě na něj podobné události působí, vždyť i já si prý musím pamatovat, co s ním v létě udělalo doživotí pro strýčka Ahmeda… Během těch čtyřiadvaceti hodin Kareemova mlčení se naše strachy sečetly v jednu velkou katastrofickou vizi, až jsem si začala balit a smiřovat se s představou předčasného návratu do Stuttgartu. Někdo by ho měl totiž zkontrolovat, jestli je v pořádku, shodly jsme se po zprávách všechny. A ten někdo budu asi já, protože jsem na rozdíl od nich aspoň v Evropě.

Teď na mě ale z displeje svítí jeho jméno, díkybohu! Hovor přijímám, sotva s úlevou dosednu na postel vedle rozloženého kufru. Slyším mu na hlase, jak blízko je pláči. Drží se, ale slova mu váznou v krku. Noc prochodil po městě. Okolo poledne se mu podařilo do sebe vnutit jednu mandarinku. Je unavený, jenže nemůže usnout. Rodině se doposud neozval – ať prý jim dám vědět já, že žije. Říkám mu, že nejsem jeho sekretářka, tak ať mě neštve a zavolá své vlastní matce, nebo mu za tu psychoterapii, co jí od včerejška kvůli jeho zmizení poskytuju, pošlu fakturu. Nesměje se. Trápí ho Mahmoud. Přesný důvod jeho zatčení se neví, ba co víc! Úřady ho prý dokonce zapírají, ačkoliv existuje několik svědků, kteří ho viděli v cele.

„No počkej… Musí přece vznést nějaké obvinění a pustit k němu právníka,“ namítám.

„Magdo, ty jsi tak strašně naivní… Tohle není Evropa, tohle je Egypt.“

Vysvětluje mi, že ho teď určitě vyslýchají ohledně fotek a posledních demonstrací. Budou chtít zjistit, komu snímky prodává, kdo z univerzity se na organizaci protestů podílí, jestli drží nějaké zbraně a kdo jim je dodává, a nepustí ho, dokud jim nepoví i to, co neví. A samozřejmě se nebudou zdráhat použít úplně všechno, co by mu rozvázalo jazyk.

„Takže ho budou mučit?“

„Ne, Magdo, nabídnou mu kafe a sušenky,“ povzdychne si. „Jasně že ho budou mučit. Proč myslíš, že se k němu neznají? Pro ně je mnohem pohodlnější prát mu elektřinu do varlat a zároveň o něm jakože nevědět,“ vysvětluje mi.

Je mi jich líto. Obou, i toho mého Kareema. Dlouhé měsíce teskní po domově, s Mahmoudovým zmizením si však prý najednou uvědomuje, že už žádný domov není. Odešel spolu s lidmi, kteří ho tvořili. Rodným Egyptem prorůstá cizota stejně jako Evropou.

Chtěla bych ho obejmout a vrátit mu pocit bezpečí, jenže to se po telefonu dělá těžko. Opouštět rodinu před Novým rokem si tu taky těžko ospravedlním, když se Kareem našel, takže zbývá jediné: „Hele a nechceš se za mnou stavit v Čechách? Odpočinul by sis, ukázala bych ti Prahu…“

„Vždyť víš, že mám to praktikum.“

„Nemůžeš si vzít volno?“

„Těžko.“

„Škoda. Kdybys změnil názor, dej vědět. Ráda bych tě viděla.“

Stýská se mi.

1. ledna 2016

Novoroční rodinný oběd. Sváteční tabule se prohýbá pod tíhou hojnosti.

Moji rodiče představují celkem běžný pár z českého maloměsta, na němž člověka zarazí leda fakt, že za celých třicet let manželství ani jednou neuvažoval o rozvodu. Táta má výuční list a od devatenácti pracuje v jedné a té samé továrně, máma dělá zdravotní sestru. Zapřisáhlí ateisti se slabostí pro horoskopy a věštění z tarotových karet, nadšení zahrádkáři a hlavně: hrdí Češi. Poslední bod má sice tu vadu na kráse, že oba vlastně pochází ze slovenských Maďarů, kteří osidlovali po odsunu Němců Sudety, a například moje babička neuměla ještě v šesti letech jediné slovo česky, historická paměť je ale zjevně tvárnější než teplá plastelína: už o tři generace později jako by nám to tady odjakživa patřilo od Krkonoš až po Šumavu.

Já se jim vymkla z rukou, chudákům. Podporovali mě totiž ve vzdělávání. Nejdřív se to zdálo jako dobrý nápad, jenže já se pak dala na humanitní obory a po pár letech na pražské filozofické fakultě začala domů nosit takové ty divné názory. Jako třeba že Benešovy dekrety nepatřily k nejlepším nápadům dvacátého století nebo že multikulturní soužití není nemožná utopie. Na magisterské studium lingvistiky jsem se pak vydala do Německa, kde dodnes živořím jako učitelka češtiny – odchodem do ciziny jako by se příběh mého výchovného zmaru završil. Takové krásné dítě jsem kdysi byla, ale co naplat… Vyrostl ze mě společensky neužitečný povaleč, který se doma neukáže, jak je rok dlouhý. Masivní jídelní stůl teď mezi námi stojí jako nepřekročitelná propast mezi dvěma zcela odlišnými světy.

„Nemohla bys ten notebook aspoň u toho jídla zavřít?“ vyjede na mě máma podrážděně, když zpoza talíře s čočkovkou neustále šilhám po monitoru na vedlejší židli. Vysvětluju jí, že s kamarádem řeším něco moc důležitého.

„Jde snad o život?“

„Ano, jde.“

Působí zmateně, a tak začnu vyprávět. Líčím jim situaci v Egyptě, Kareemův útěk do Evropy, Mahmoudův únos policií i to, jak od rána posílám prosby o pomoc do jedné lidskoprávní organizace za druhou. Bohužel nejsem dost chytrá na to, abych si některé detaily nechala pro sebe. Rodiče mlčí, neurčitě po sobě pokukují a blednou.

Během pár hodin se jim příběh rozleží v hlavě a odpoledne následuje scéna. Choulíme se zrovna do dek nad čajem a perníčky, lžičky cinkají o porcelán, když vtom se do té idyly ozve otcův znepokojený hlas: „Hele a ty si s tím svým Kareemem jako píšeš po telefonu, jo?“

„Sem tam,“ krčím rameny.

„Tak si dej laskavě pozor, o čem si tam spolu vykládáte.“

Tvářím se nechápavě, a tak pokračuje: „Víš přece, jak to s těma sociálníma sítěma je. Tam jednou napíšeš slovo terorismus, a už tě maj napíchnutou!“

„Jako kdo?“

„Co já vím! FBI! CIA!“

„No jistě,“ uchichtávám se. „Na Nově zas dávali nějakej špionážní trhák, co?“

„Si děláš srandu, holčičko, ale on tě ten úsměv přejde! Ty si s nim budeš v psaníčkách rozebírat nějaký voloviny… A nám pak tady udělá razii Státní bezpečnost!“

„Státní bezpečnost?! Oni už ji zase zavedli?“ začínám se mu smát zcela nepokrytě. „Sem tu v Čechách dlouho nebyla – povídej, tati, co je novýho…“

„Chci jen říct, že by sis měla dát bacha, s kým se o čem bavíš. Dneska to s tím terorismem vůbec není sranda.“

„Co máš furt s tím terorismem?“

„No tak u těch muslimů nikdy nevíš, že jo… Ten týpek, co se odpálil před tou kavárnou v Paříži, to byl prej taky takovej moderní pohodář a pak najednou… BUM!“

„Chceš říct, že…“ nadechuju se k rozčilenému výlevu, ale do řeči mi skočí matka: „Tak terorista on ten kluk asi nebude. Spíš bych se bála, aby na něj nenasadili někoho z toho Egypta.“

„Jako že by sem egyptská vláda poslala tajnýho agenta a pověřila ho Kareemovou likvidací?“ snažím se tvářit vážně, ale pořád mi cukají koutky.

„No co na mě takhle koukáš? Holka nešťastná, dyť se takhle ještě k něčemu připleteš.“

„A třeba mě ti egyptští agenti taky unesou, že jo?“

„Ty si myslíš, že to není možný?“

Slabou půlhodinku rozebíráme, jak vysoká je asi pravděpodobnost, že nám kvůli mé korespondenci s muslimským kamarádem vtrhne do domu protiteroristická jednotka. Snažím se našim vysvětlit, že Kareem přece nestál v čele státního převratu, ani nestrojil atentát na prezidenta, takže po něm v zahraničí určitě nikdo nepátrá… Ale kdepak. Ke konci už si jen nadáváme do slušnočechů a multikulti sluníčkářek a musíme se opravdu hodně krotit, abychom po sobě neházeli cukrovím. To, o čem jsem se vždy domnívala, že je možné jen ve virtuální diskuzi na Novinkách.cz, se náhle odehrává naživo u nás v obýváku a já si přísahám, že už se o podobných tématech se svými rodiči nikdy, ale opravdu nikdy bavit nebudu.

3. ledna 2016

Předsevzetí bych skoro dodržela, ale to by mi nesměl o pár dní později zazvonit o půlnoci telefon. Kareem.

„Hey, wie geht's?“

„Děje se něco?“

„Co by se mělo dít?“

„Voláš mi o půlnoci!“

„No jo, promiň… Já jen že jsem tě chtěl zítra překvapit a zazvonit u vás v Rakovníku před domem, ale nějak se mi nedaří zjistit, jak se tam z Prahy dostat.“

„Rakovník je na konci světa. To dřív seženeš jízdenku do Bradavic než k nám na nádraží.“

„Takže mě vyzvedneš v Praze?“

„Cože?“

„Zítra v 17:10 na… Vydrž… Na Floulenci.“

„Počkej, počkej… Kde jsi teď?“

„Právě jsem nasedl na autobus. Nakonec se mi to volno podařilo zařídit, takže v pět ráno budu v Mnichově, navštívím kámoše, trochu se tam projdu… A v poledne sedám na další bus do Čech.“

Představuju si, co by se asi stalo, kdyby se u nás na prahu bez varování objevil kudrnatý Arab a pozdravil mého otce: „Salam alejkum. Prý vás ohrožuju přes facebook, tak mě napadlo, že se radši stavím osobně.“

Chci to říct našim, ale ježto mám nahnáno, pošlu jim srabácky esemesku. Zaplaťpánbůh za moderní techniku! Přes zeď slyším, jak mámě pípne telefon. V očekávání nejhoršího pak civím do stropu a duševně se připravuju, že mě nejpozději nad ránem vystěhujou na hotel. K mému překvapení se mi však po slabé půl hodince žhavé rodičovské diskuze dostane jen suché odpovědi: „OK.“

OK?! Nic víc, nic míň.

4. ledna 2016

Praha, Florenc, 17:10.

Sedím v kavárně na nádraží a skrz výlohu pozoruju přijíždějící autobusy. Z jednoho by měl každou chvíli vyběhnout Kareem. Naproti mně srká latté Alenka, má nejlepší kamarádka z gymplu. Na štíhlé prsty si nervózně namotává prameny dlouhých blond vlasů a zpytavě mi hledí do tváře.

„No hlavně doufám, že za mnou za měsíc nepřijdeš, že se za něj vdáváš.“

„Sim tě.“

„Znáš se.“

„Co se hned tak děsíš? Dyť si ho ještě ani neviděla.“

„Tys nečetla Bez dcerky neodejdu, nebo co?“

„Četla. Dvakrát.“

„Tak vidíš. To byl taky takovej moderní doktor, ten její magor, a jak to pak dopadlo.“

„Ale dyť já s ním přece nic nemám, on mě jede jenom navštívit.“

„No jistě, to taky známe, tyhlety návštěvy. Panebože, Magdo! Jak můžeš bejt po všech těch svejch debilech furt tak strašně naivní?“ spílá mi. „Jak dlouho tu zůstane?“

„Zpáteční jízdenku si ještě nekoupil,“ krčím rameny. Když vidím, jak se tváří, mrknu na ni: „Třeba k nám právě imigroval.“

Alenka se však mému vtipu nesměje, naopak prohlásí, že kdyby věděla, co se mnou naši zažívají za peklo, bývala by jim poslala alespoň vánoční přáníčko. Že prý aby do temnoty jejich dnů zasvítilo taky trochu světla.

O půl hodiny později sedíme všichni tři v Café Louvre. Já a Alenka si objednáváme lahev růžového, Kareem nad naší volbou nespokojeně zamlaská.

„Máš problém?“ ptám se ho pro změnu anglicky, abychom si všichni rozuměli.

„Ty víš, co si o alkoholu myslím.“

„A pamatuješ si ještě, co jsme si o tom před pár dny řekli?“

„No jo, vždyť já ti v ničem nebráním.“

„Co jste si před pár dny řekli?“ vkládá se do naší přestřelky Alenka.

„Ále,“ mávnu nad tím rukou. „V sobotu mě v šest ráno vzbudil tím, že mi poslal odkaz na článek à la Američtí vědci zjistili…, podle kterýho je i sebemenší množství alkoholu naprosto fatální. Že prý když budu pokračovat s těmi svými dvojkami vína k večeři, dostanu za pár let rakovinu a umřu. Tak jsem se naštvala, že se musím zabývat podobnými žvásty, sotva rozlepím oči, a poslala mu na oplátku seznam živin ve vepřovém mase s tím, jestli ho teď kvůli tomu začne jíst.“

„No uznej, že to nebylo fér!“ dovolává se Kareem zastání u Alenky. „Mně šlo jenom o tvoje zdraví, Magdo, ale tvá reakce, to byla podpásovka!“

„Byla zlá, nic si z ní nedělej!“ přitakává mu Alenka. Ještě na Florenci mu podávala ruku s výrazem mě neoblafneš, islamisto!, ale stačilo třicet minut a rázem z nich jsou nejlepší přátelé, to mě teda podrž. Možná ta osobní zkušenost prospěje i našim, říkám si, znát konkrétní lidi je na předsudky vždycky dobrý.

„Jak jako zlá?“ vzpouzím se. „Mně jde jenom o jedno: já ti nebudu kecat do toho, co jíš nebo nejíš, a ty mě zas necháš vypít si moje víno, aniž by ses u toho ksichtil. Nedomluvili jsme se snad na tom?“

„Domluvili.“

„Tak vidíš. Říká se tomu vzájemná tolerance, Schätzchen,“ mrknu na něj a cinknu o sklo.

Když mě pak v silně podroušeném stavu táhne po námraze na metro, uvědomuju si, že na tenhle večer asi jako na nejzářnější příklad kulturní výměny vzpomínat nebude. Ve Stuttgartu za celou zimu pořádně nenasněžilo a teploty byly od začátku prosince spíše jarní, takže mu právě pod nohama prvně v životě křupe sníh. A klouže to. Sakra hodně to klouže. Kymácí se po chodníku, o dvě čísla větší péřovka na něm plandá a pravou botou, u níž se mu odlípla špička podrážky, se úzkostně snaží nenabrat nic, co by mu v ní roztálo. Nejspíš by se mu šlo mnohem snadněji, kdybych mu na paži nevisela jak těžký balík slámy a nevyprávěla přitom veselé historky ze svého mejdanového mládí: „… no a jak tam tak sedíme a hulíme, tak se najednou jeden ten kluk svlíknul do naha a rozeběhnul se směrem k lesu. A pak se zvednul další a pak…“

„Magdo, musíš mi říkat, kudy mám jít!“

„… a pak další a všichni v tom běhu odhazovali oblečení a vyli jak vlci na měsíc, a tak si říkám…“

„Magdo! Kudy?“

„Jo, sorry… Počkej… Tady jsme špatně, tamhle jsme měli odbočit.“

„No výborně,“ otáčí nás čelem vzad, pomalu a opatrně, ale co naplat, stejně sebou praští na zem. Sebere se, opráší zadek a statečně mě vleče dál.

„Kde jsem skončila? Jo… A tak si říkám, že teda taky poběžím a vyju přitom a…“

Poslední autobus do Rakovníka stihneme takřka zázrakem. Je setmělý a poloprázdný, při jízdě jemně vibruje a z jeho sedaček čpí puch starých karosérií. Ostatní pasažéři usínají ještě předtím, než opustíme Prahu, na dálnici řidič zesiluje pištivý hlásek mladé Zagorové. Abych Kareemovi cestu ukrátila, vytáhnu z kabelky všechny dobroty, které jsem odpoledne nakoupila u svého oblíbeného Vietnamce a které mám spojené s Čechami nebo dětstvím. Po celou hodinu a půl jízdy ho pak nutím sát kondenzované mlíčko Piknik a zapíjet ho Kofolou. Cucáme Hašlerky, tláskáme arašídové křupky a hádáme se o modré Lentilky, až je nám špatně tak, že si skoro vystoupíme o městečko dřív.

Dům nalezneme zešeřelý a bez známek života. Odbíjí půlnoc, krb už vyhasíná. Na Kareemovu postel složila máma ručník jak v nějakém hotelu.

5. ledna 2016

Zatímco připravuju snídani a Kareem se sprchuje, přijde mi zpráva od sestry z Prahy: „Jsem slyšela, že invaze už začala.“

Spolu s odpovědí jí posílám fotku, na níž se Kareem modlí v jejím dětském pokojíku: „Aspoň už víme, kterým směrem máme Mekku. To se nám – v kontextu nadcházející islamizace – může hodit.“

Vtom přichází babička. Od té doby, co ovdověla a přestěhovala se k nám, se jí dny ztrácejí v bermudském trojúhelníku červená knihovna – sudoku – poplašné televizní reportáže. Teď mi nakoukne do rendlíku a zděšeně vykřikne: „Ty ho budeš krmit tímhle zrním?!“

„Jakým zrním? To je zdravá a vydatná snídaně.“

„Dyť já vám včera běžela do sámošky pro šunku a klobásy.“

„Máš na mysli tu vepřovou šunku v ledničce?“

„No a?“ nechápe.

„Je muslim. Nejí vepřový.“

„MUSLIM?!“ ztuhne. „O těch je teď furt něco ve zprávách.“

„No jo, já si všimla.“

„Oni se furt někde odpalujou nebo někoho podřezávaj. A teď ještě ti uprchlíci k tomu…“

Ach jo. Nebudu se s ní o tom hádat…

„Tak jsem ti sem teď jednoho přivedla, abys viděla, že ne všichni jsou atentátníci nebo příživníci na našem sociálním systému. Důležitá je osobní zkušenost, víš, babi? Počkej, až vyleze z tý koupelny. Je milej, bude se ti líbit.“

„Hm,“ zabručí pochybovačně. „Tak mu nakrájej aspoň tu klobásu.“

„Babi! Ta klobása taky není halal.“

„Halal?“

„Jo.“

„A to má bejt zase co?“

Dlouze jí vysvětluju, co znamená, když někdo jí halal. Avšak i přes veškerý výklad dál tvrdošíjně trvá na tom, že u nás v Čechách je halal úplně všechno – hlavně ale ta prasata, protože ta se přece vždycky nechávají vykrvácet, to ona ví, vždyť na kolika zabijačkách už za svých osmdesát let byla. „Jak já bych si dala prdelačku!“ dostává nápad na obědové menu zrovna v okamžiku, kdy Kareem otevírá dveře.

„Doby den,“ zdraví ji snaživě česky. Zatímco si sedá za stůl, stavím před něj „zrní“.

„No tos ho teda poctila,“ odfrkne si babička. Natruc z lednice vytáhne několikero druhů uzenin a vyskládá mu je na prostírku okolo misky s kaší. To by bylo, aby si nedal! Já taky přece pokaždé vykřikuju, že podobné věci nejím, a nakonec si vždycky pár koleček vezmu, abych už měla pokoj.

Kareem se na mě zoufale zadívá: To je zas ta tvá vzájemná tolerance, viď? Salámy balím a odnáším do ledničky, babička opět nespokojeně zabručí: „No jo, to jsem slyšela, že oni se prej nechtěj přizpůsobovat.“

„Tolik tě raní, když sní jen tu kaši?“ mračím se na ni.

„No nic, že jo! Aspoň ušetříme,“ schovává zklamání za masku lhostejnosti. Při jídle nás pak sleduje tak zaujatě, až z ní oba znervózníme. Zjevně si v sobě řeší nějaký vnitřní konflikt. Na jednu stranu se bojí, jestli ji ten kluk nepřišel kulturně zkolonizovat. V tom případě by nejspíš ráda dala najevo svůj odpor – koneckonců pohrdnul její šunkou. Na druhou stranu se jedná o hosta. A o hosta se musíme dobře starat. Nejhorší, co by se vůbec mohlo stát, by samozřejmě bylo, kdyby pak řekl, že u nás trpěl hlady. To by si radši nechala před spaním předčítat z Koránu, hlavně aby pak někde nešířil, že se u nás neměl dobře. Tak co teď s ním, že?

Nakonec si jen povzdychne. „Tvůj dědeček měl taky takový černý kudrnatý vlasy. Když byl ještě mladej.“ S těmito slovy se odšine do špajzu, odkud přinese dózu s lázeňskými oplatkami. Ty Kareem z pocitu provinilosti za odmítnuté uzeniny chválí jako nebeskou manu. Válečná sekyra se zdá být zakopána, nakonec se od babičky dokonce nechá v těch svých havraních kudrnách krátce polaskat. Vidím, jak se jí oči pomalu plní slzami. „Přesně jako dědečkovy!“ špitá si pro sebe – pro ty lokny je ochotná vzít ho na milost.

Venku mrzne a padá sníh, ale Kareem si libuje, jaká je to tady na českém maloměstě exotika. Mešita široko daleko žádná, nápisům na rakovnických domech nerozumí, na střechách roste sněhová krusta a na chodníku se sem tam objeví postavička zachumlaná do šál. „Přesně takhle my si představujem Evropu!“ výská.

Když procházíme okolo Vysoké brány, mávne nad ní rukou a svou novou zrcadlovku namíří na odporné socialistické sídliště za ní.

„Čekala bych, že budeš chtít snímek tady vrcholu rakovnické gotiky, ne chátrajících paneláků.“

„Vždyť je to tak hezký. Čiší z toho taková ta… západní atmosféra.“

„No ty mě fakt bavíš,“ sleduju ho při hledání správného úhlu. Západní atmosféra a normalizační architektura – kam on na ty vtipy chodí…

V parku se klouže po zamrzlé hladině potoka a křičí na mě: „Chodím po vodě, chodím po vodě!“ Sleduju ho z břehu a váhám, jestli pro něj vlezu, až se pod ním led prolomí.

Až do oběda mě pak s objektivem pronásleduje vylidněnými ulicemi, dokud Rakovník neprojdeme celý. Není velký a i přes všechen sentiment musím přiznat, že mě ze všeho nejvíc upomíná na zamlklé těhotenství: nevyvíjí se, ale nevšiml si toho. Mladí odsud prchají do velkoměst nebo hlouběji na venkov a spolu s nimi se z vysychajících vod zahnědlého Rakovnického potoka vylévá život. Občas si říkám, že i kdyby propukla třetí světová a celá Evropa se utápěla v plamenech, moje matka bude za zdejšími středověkými hradbami pořád stejně nerušeně zastřihovat okrasné keře a přes plot se sousedkou řešit postřiky na rajčata.

„Proč mě furt fotíš?“ vzpouzím se neustávajícímu cvakotu spouště.

„Snažím se tě zachytit v tvém přirozeném habitátu,“ odpoví Kareem a zase mě oslepí bleskem, zatímco přešlapuju u krachující cukrárny jako před opuštěným skanzenem ze sedmdesátých let – rozhodně nic, co bych označila za svůj „přirozený habitát“.

Když ovšem o čtvrt hodiny později sedáme na autobus zpátky do Prahy a já si pořízené snímky prohlížím, skoro ta místa nepoznávám. Nechápu, jak to ten kluk dělá, ale vůbec na těch výřezech z našeho dopoledne nepůsobím jako někdo, kdo se stojatým maloměstským vzduchem prodírá směrem k nádraží – spíš se zdá, jako bych v rozevlátém černém kabátu proplouvala napříč opomenutými dějinami. Tu před katolickým kostelem, který tu už málokdo z živých viděl zevnitř, tu před zašedlou sokolovnou, před zarostlým židovským hřbitovem či zavřeným letním kinem… Na všem ulpívá těžká melancholie.

„To je hrozně manipulativní, to tvoje focení, to vůbec nevystihuje, jak je to tady ve skutečnosti nudný,“ vracím mu foťák.

„To vystihuje, jak to tady vidím já,“ krčí rameny a schová přístroj do batohu.

Dál už si nestěžuju. Koneckonců – alespoň mám čím nakrmit instagram.

Sotva na Hradčanské vystoupíme, začne Kareem řešit modlitbu. Vždycky s tím přijde v tu nejnevhodnější možnou chvíli, asi jako když si pětiletý synek usmyslí, že potřebuje na záchod hned po vjezdu na dálnici. Do místní mešity už to bohužel nestíháme, a tak si nakonec vleze do převlékací kabinky v Palladiu. Zatímco si za nedotaženým závěsem odbývá svou pobožnost, předstírám já bezbřehé zaujetí stojanem pánských XXL triček a doufám, že se nám obchod podaří opustit dřív, než tu svým jednáním vzbudíme nevyžádanou pozornost.

Následně se prodereme na Staroměstské náměstí, odkud se přes Karlův most vydáváme na Hrad. Orloj, kostel svatého Mikuláše, nádherná zimní Vltava… Stařena Praha chrastí svými gotickými kostmi a cení zlaté zuby, Kareema však nic nezajímá tolik jako dnešní bílá nadílka.

„Mensch! Vždyť ty jsi úplný chodící klišé!“ obracím oči v sloup, když si všimnu, že se místo mého výkladu o památkách stále soustředí jen a jen na ten zatracený sníh. Sbírá ho ze zábradlí, očuchává ho, pokouší se o prvního miniaturního sněhuláka.

„Hlavně ho nejez, prosím tě – zvlášť ne ten žlutý,“ utrousím jedovatě. Člověk se mu pokouší zprostředkovat něco z vlastní kultury, ale koho zajímá nějaký Dalibor s houslemi, když sněží, že. Děravou botu vyřešil po svém tím, že si přes ponožku navlékl igelitový pytlík, takže mu už dneska v zimních radovánkách nic nebrání, přinejmenším ne mokré ponožky.

Před svatým Vítem si ho chci taky vyfotit nějak „důstojněji do albíčka“, což se však ukáže jako takřka nadlidský úkol. Když už do záběru konečně dostanu celý chrám, vždycky mezi nás vběhne nějaká zasněná Japonka. Po pokusu číslo XY pomalu ztrácím příčetnost.

„Mám zařvat Allahu Akbar, ať se to tu trochu vylidní?“ huláká rozesmátý Kareem.

„Psssst!“ syčím na něj a klepu si na čelo. Oceňuju, že má konstruktivní řešení pro každou situaci, ale opodál pochoduje dvojice vojáků se samopaly. Za jejich smysl pro humor bych ruku do ohně nedala.

Během zpáteční cesty autobusem mu vyprávím legendu o praotci Čechovi a Kareem si ze mě utahuje, že moji předci očividně vykradli Mojžíšův výstup na horu Nebo po vyvedení Izraelitů z Egypta. O tom upřímně mnoho nevím, a tak radši odvádím pozornost od tématu. „Ohledně Mahmouda se někdo ozval?“ ptám se ho.

Celé dva dny na něj myslím a je mi jasné, že ani Kareem nezapomněl, ale jako bychom se jeho jméno báli vyslovit nahlas. Oba víme, že jsme v jeho případě udělali, co se jen dalo, a že teď už prostě nezbývá nic než doufat. A tak tedy čekáme a nemluvíme o tom – ve vzduchu visí nevyřčená dohoda, že další zmínka o něm padne až v okamžiku, kdy svitne naděje. Směju se jeho vtipům ještě hlasitěji než jindy, tahám ho z jednoho kýčovitého pražského zákoutí do druhého, cpu do něj žloutkové věnečky a trdlo a borůvkové knedlíky a vdolky a koláče, ale vidím na něm, jak za sebou místo vlastního stínu tahá ten Mahmoudův. V jeden moment ho dokonce začnu podezřívat, jestli tuhle komedii nehraje jenom pro mě. Opravdu ho teď tak strašně baví klouzat se po ledu, nebo tím pouze rozhání můj otravný soucit a špatně maskovaný pesimismus? A tak se teda rozhoduju, že nám ten puchýř z paty strhnu. „Hallo… Kareeme…? Odpověděl už ti někdo, nebo pořád nic?“ opakuju otázku při sjezdu z dálnice. Z jeho výrazu v obličeji pochopím, že jsem to téma otevírat neměla.

„Mně ne. Tobě?“ povídá.

„Taky nic.“

Zbytek cesty do Rakovníka strávíme v tíživém tichu.

Egyptská vláda prý tenhle svůj hon na kritiky režimu nazývá bojem proti terorismu. Co k tomu dodat. Snad jen že se nelze divit, že skuteční teroristé došli tak daleko, protože se bezpečnostní složky nejednoho státu raději soustředí na umlčování politické opozice. Chudáci kluci! Ve vlasti se s nimi jedná jako s teroristy na základě politického přesvědčení, v cizině pak tu samou nálepku nosí dál, pro změnu kvůli náboženskému vyznání.

Ani nevím, kolik lidskoprávních organizací jsme se před týdnem pokusili kontaktovat. Na dvacet e-mailů přišlo nejprve dvacet automatických odpovědí: „Je mi líto, ale momentálně jsem mimo kancelář. K Vaší zprávě se dostanu až po Novém roce.“

Dobrá, říkali jsme si, i spravedlnost má zřejmě nárok na vánoční dovolenou.

Jenomže ono se nic neděje ani teď… Místo expertů na lidská práva nás zaměstnává leda Kareemova sestra Mona, jíž očividně nedá spát, že se její bratr pod stížnost na egyptské policejní praktiky podepsal. Co když z toho vzniknou zas další problémy, že ano, člověk si nemá moc vyskakovat!

„Vždyť je v Evropě, co by mu tady asi tak mohli udělat?“ divím se jejím strachům. To bude opravdu nejlepší, když se všichni budeme bát a odvracet tváře. Až na mě i ona vytáhne egyptské tajné agenty, přestanu se odličovat na spaní. Abych byla připravená, kdyby přišli v půli noci!

První setkání s rodiči u večeře začíná napjatým tichem. Spojeni a zároveň rozděleni jedním stolem se po sobě bezradně díváme a čekáme, co se bude dít. Velký pán domu se skryl za hradbou z novin a jeho zakaboněný výraz dává tušit, že si ho Kareem nezíská tak jednoduše jako Alenku nebo babičku.

„Dneska netopíme v krbu?“ snažím se prolomit mlčení.

„Ne,“ odsekne táta. A dál nic. Kareema rentgenuje vševědoucným pohledem tak usilovně, až z toho studem div nezalézám pod židli.

„Neboj, sim tě, výbušniny nechal doma,“ rýpnu si do něj.

„No jen aby. V koupelně nacákal okolo záchoda. By mě zajímalo, co tam prováděl.“

„Was sagt er? Co říká?“ šťouchá do mě Kareem, jenž by otázky mého otce milerád zodpověděl.

„Ále… Ptá se, jak ti chutná bramborák.“

„Seeeeeeehr lecker!“ naznačí rukou gurmánské gesto, mlaskne a široce se přitom na mého otce usměje. Celá rodina se po sobě zmateně podívá.

„Vysvětli mu prosím tě, že jestli se tady musí modlit, tak ať si to laskavě odbyde nějak potichu. Maminka vstává brzo ráno do práce,“ vzpomene si táta ještě.

Kareem ke mně obrací tázavý pohled.

„Rád by věděl, jak sis užil Prahu,“ povídám mu.

„Praha je úžasná!“ začne se rozplývat směrem k mým rodičům. „Celkově se v Čechách cítím snad ještě lépe než v Německu. Češi jsou strašně sympatičtí. Takoví… Uvolněnější než Němci. Přátelštější!“ odpoví a dá mi prostor pro překlad: „Vždycky se modlí potichu.“

„Nezpívá?“ zarazí se máma.

„Jen si tak potichounku mumlá. Nebudete o něm vědět.“

„Zvláštní. Tenkrát před těma třinácti lety v Egyptě to byl dycky strašnej randál, když je v noci do těch mešit svolávali. Vzpomínáš, mazlí?“ obrací se k mému otci.

„Vzpomínám. Oka jsme tehdy nezamhouřili,“ dosvědčuje jí on.

„No tak on nezpívá, hlavou o podlahu nemlátí, nic nahlas nerecituje, prostě vás nebude rušit!“ štěkám na ně s narůstajícím vztekem. „Jo, a kdyby to náááhodou někoho zajímalo, tak se mu u nás líbí!“

„No to nám ještě scházelo!“ spráskne táta ruce.

„Worüber wird gesprochen?“

O čem se mluví?

„O NIČEM!!!“

6. ledna 2016

Během večeře jsem našim odcitovala tolik oficiálních statistik a odborných studií o islámu, až se se mnou přestali bavit úplně. Teď je deset večer a já sedím sama v zešeřelé kuchyni. Hlavu si držím v dlaních nad šachovnicí a nepřítomně sleduju prázdnou židli na protější straně stolu.

Tolik jsem si přála, aby si otec s Kareemem zahrál. Vždycky si stěžoval, že já ani sestra nad hrou nepřemýšlíme, že jen netrpělivě a předvídavě posouváme figurky tam a zase zpátky… Zato Kareem se šachu věnoval profesionálně – když ještě žil v Egyptě. Napadlo mě tedy, že se táta zaraduje nad příležitostí. Konečně důstojný protihráč, konečně nějaká výzva! Ale kdepak. Pozvání ke hře odmítl s takovou razancí, že jsem se ho ani nesnažila přesvědčovat.

A tak tu teď sama srkám vystydlý čaj a jen tak pro sebe popostrkuju pěšáky za obě dvě strany. Nudná partie, jen co je pravda…

Zvoní telefon, píše Alenka: „Povídej, kotě, jak to probíhá?“

„Pořád stejně. Máma s tátou střeží naše křesťanský hodnoty, zabarikádovaní v obejváku. Sledujou dokumenty à la Šokující pravda o islámu a držej se přitom za ruce. Vánoční stromeček nechali demonstrativně nazdobený i přes Tři krále, i když už pustil půlku jehličí. Celkově vzato k žádné velké tragédii nedošlo – Kareem nám barák do vzduchu nevyhodil, CIA na nás kašle, egyptští tajní jakbysmet… Problém je spíš v tom, že se nestalo ani cokoliv jinýho. Celou dobu doufám, že v našich ten strach a nedůvěru zlomím. Že je ta osobní zkušenost změní. Věřila jsem, že se po pár dnech na Kareema podívají mýma očima a spatří v něm toho kluka plnýho ideálů a odvahy, to statečný dítě, co se pere se světem s humorem a beze stopy cynismu… Ale bohužel. Nás v Koucourkově zjevně žádný ideály nezajímají. My chceme sedět doma v teple – nic víc, nic míň.“

„Kde se v tobě ten patos bere? Tohle mu můžeš přečíst na pohřbu, až ho v Německu umlátí Pegida. Přestaň ho malovat jako vzor všech ctností a radši vašim vysvětli, že dostat se pod patronát arabský mafie má taky svý výhody.“

„Ach jo. Vzdávám se. Jaký bylo tvý rande?“

„Mý rande? No… Já nevím, jestli ti o tom vůbec můžu vyprávět, když jsi teď přece napíchnutá…“

„No jo vlastně. TERORISMUS TERORISMUS TERORISMUS TERORISMUS TERORISMUS TERORISMUS TERORISMUS TERORISMUS TERORISMUS.“

„Slabý. Přidej ještě atentát na Zemana, dětský porno a Islámskej stát.“

„Pravda. Takže zejtra ve tři před Hradem? Kalašnikov s sebou!“

„Platí!“

Vchází babička – na hlavě jí s každým došlápnutím na kulhavou nohu poposkočí natáčky.

„Co tu sedíš takhle potmě?“ rozsvěcí. „Kde máš toho kluka?“

„Skypuje si nahoře s rodinou.“ Vlastně navrhoval, abych se přidala – že prý by mi z té jejich egyptské arabštiny tlumočil. Inu… Ráda bych je všechny pozdravila, ale ve světle svých vlastních překladatelských výkonů si radši nechám zajít chuť.

Babička odkulhá k oknu. „No jo, očumuje, divizna jedna prdelatá!“

„Cože…?“

„Ále, tady Bartošková odvedle už se zajímala, copak tu máme za návštěvu. On kluk je trochu tmavší, tak holt poutá pozornost. Viděla vás dopoledne na zahradě, jak jste tomu sněhulákovi vázali turban na hlavu.“

„Kefíju. Jmenuje se to kefíja.“

„No dyť říkám turban. A tak se ti hnedka vyptávala, když sem šla z pošty, že jo, kdo to je, odkud je, co tu dělá… A teď tady nakukuje přes záclonku a myslí si, že ji nevidím. Jenže holka zlatá, já mám sice čtyry dioptrie na pravým oku a na levým dokonce pět, ale slepá ještě nejsem!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Růže z Jericha.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.