Šťastná hodina

ZUZANA MALÉŘOVÁ

S FOTOGRAFIEMI EVY FUKOVÉ

Text © Zuzana Maléřová, 2010

Photographs © Eva Fuková, 2010

© Nakladatelství ČAS, 2010

ISBN 978-80-7475-100-4

Obsah

Druhý břeh Josefa Somra

Paměť fotografií Evy Fukové

Zapomínání Niny Divíškové

Dlouhé stíny Marthy Elefteriadu

Hořké štěstí Vladimíra Šmicera

Mužské království Kláry Trojanové-Pollertové

Metafory Luby Skořepové

Tajemné pouto Táni Fischerové

Burianovský úděl Filipa Rajmonta

Stopy Marie Rottrové

Rozum a cit Nadi Konvalinkové

Realistické sny Marie Spurné

Znamení andělů Terezy Pokorné

Bojovná zranitelnost Vladimíra Čecha

Výborná zpráva Kristýny Frejové

Neměnný kód Zuzany Lapčíkové

Vytrénovaná odolnost Dany Morávkové

Cikánské nebe Johanny Tesařové

Zabydlené blues Jitky Zelenkové

Zavřený klavír Adély Kubačákové-Kačerové

Vytrvalá urputnost Miroslava Táborského

Odraz děvčátka v Ivetě Duškové

Souboj talentů Martina Myšičky

Smrt a dívka Milušky Voborníkové

Smysluplný stesk Vladimíra Javorského

Slunečný dům Barbory Srncové

Láskosmrt Miloše Horanského

Zralá slabost Libuše Švormové

Pohled z okna Jiřího Pavlici

Dorovnaný vztah Ivy Janžurové

Smír protikladů Jitky Molavcové

Krásný tón Petra Rajcherta

Hluboký podzim Zuzany Kronerové

Překročené možnosti Jana Suchopárka

Filmový záběr Marie Drahokoupilové

Take it easy Miroslava Krobota

Rudé rty Zuzany Stivínové

Drobný život Ladislava Trojana

Úkaz stálosti Jany Synkové

Cena rukou Emila Viklického

Literární terapie Elišky Vlasákové

Mozek s duší Cyrila Höschla

Jeřabiny Emmy Černé

Zvláštnost jména Jaromíry Mílové

Les Préludes Stanislava Zindulky

Křídlo vlaštovky Marty Kubišové

Zděděný osud Jany Koubkové

Zaplněné prázdno Tomáše Halíka

Bouřlivá skulina Lubomíra Kostelky

Světlo Blanky Bohdanové

DOSLOV

Život od neděle k neděli.

Od příběhu k příběhu.

Tři roky mého života směřovaly k jedné hodině živého rozhlasového vysílání.

Sotva jsem jeden příběh odžila, už jsem vstřebávala další.

Každý byl jiný a já žádný nebyla schopná propustit.

Tak se má mysl stala neskutečnou sbírkou lidských osudů. Mezi desátou a jedenáctou hodinou dopolední jsem se pokoušela se svými hosty zastavit život.

Pořádně si ho prohlédnout.

Je neuvěřitelné, co může člověk prožít za jednu hodinu.

Dodnes, když slyším skladbu Štěstí je k mání, cítím lehké mrazení.

Vysílání začíná.

V její mezihře vítám posluchače:

„Naslouchat hlasu i mlčení. Učila jsem se od dětství, v neděli dopoledne. Čas pro zastavení a setkání. Když naše slova naleznou domov, zažíváme šťastnou hodinu. Právě takovou vám přeje Zuzana Maléřová.“

Kniha je ohlédnutím za okamžiky sblížení.

Snažila jsem se v ní zachytit, co z našich životů mizí a co zůstává.

A tomu štěstí, co je k mání, dát jména.

Druhý břeh Josefa Somra

„V této posteli ses narodil,“ připomínali mu často stařenka se staříčkem. Rád za nimi chodil, v jejich světě zůstávalo všechno stále stejné, i ta postel. Narodil se u nich, protože domek rodičů byl právě ve výstavbě. Stál hned vedle staříčkova, na zvláštní parcele, kterou dostala mamička věnem. Výjimečnost místa spočívala v jeho naprosto nepravidelných geometrických tvarech. A tak místnosti domku musely být rovněž nepravidelné a podivuhodně zkosené. Jako děti byli s bráchou přesvědčení, že tak to má být.

„Ty jsi Jožka Šustříků,“ říkala mu i po létech porodní bába, když ji potkal a pozdravil. Zdravil vždycky všechny, protože všichni byli strýčkové a tetičky. A všechny rodiny měly přezdívky, aby se rozlišily. Protože pradědeček byl ševcem a byl drobné postavy, celý jeho rod byl „Šustříků“.

I když maminka zemřela dávno, stále ji vidí. V té vzpomínce neustále pracuje, ačkoliv ji nezažil jinak než velice nemocnou. V mládí však byla hezká a múzická a pyšná na to, že hrála ochotnické divadlo. Otec jako železničář míval nepravidelné i dvoudenní směny, a tak velká a těžká práce v hospodářství zůstávala na mamičce. Měli jeden a půl měřice pole, krávu, prasata, drůbež, králíky. K tomu starost o domácnost a syny. A tak v té jeho vzpomínce je maminka hodná a smutná.

Sám byl dítě neduživé, většinu času nemocné, všechno ho dojímalo a často brečel. Stačilo křivé slovo a už utíkal pod máminy sukně utřít si nejen slzy, ale i nos. Jako dospělý se od staříčka dozvěděl, že jeho rané dětství komentoval slovy: „Šak ten synek šlapat zem nebude.“

Z tatínka měl Josef respekt celý život. V dětství se ho i bál. Svou autoritu prosazoval nejen zvýšeným hlasem, ale i řemenem, kterým si obtahoval břitvu. Když se mu otec přísně podíval do očí a řekl: „Běž a přines řemeň,“ byl už předem potrestaný. Víc se dít nemuselo. Nespravedlnost však necítil. Maminka ho pohladila a řekla: „Nic si z toho nedělej, příště budeš hodný a tatíček ti odpustí.“

Myslím, že si nedovedl představit, že by opustil domov. Nebyl k tomu ani veden. Snad i proto zůstal po maturitě v rozpacích, co dál. Hrál sice ve Vracově ochotnicky divadlo, ale vydat se za ním do světa nepřicházelo v úvahu. A nebýt prastrýčka, katolického kněze, asi by nikdy neodešel. Ale on zlomil nevůli celé rodiny, přidal stokorunu a Josef odjel studovat do Brna. Ten přechod byl nepředstavitelný. Mluvil slováckým nářečím, učil se v menze jíst příborem, koukal po ostatních, jak se chovat, jak jezdit tramvají, jak přecházet křižovatky. Bytná, u které byl v podnájmu a které říkal teto, si ho vzala za svého a dohlížela na něj. I díky ní to všechno zvládl. Byly chvíle, kdy mu okolí dost tvrdě připomínalo jeho venkovanství, ale on se nebránil a snášel to tak, jak se domníval, že se sluší. Tedy pokorně.

Často se styděl a stydí se dodnes. Nikdy ten pocit nevnímal negativně. Člověk má přece právo se stydět. I když zažil osamělost, netrpěl jí. Samotu a soukromí má dodnes rád.

Jako mladý toužil po děvčeti. Cítil se po téhle stránce opožděný, spolužáci už měli své bouřlivácké roky za sebou, jeho to bolelo a trápil se. Prožil pár nešťastných lásek, ale nenaplněné city ho svým způsobem více posilovaly nežli srážely. Stále snil o veliké lásce a věřil, že ho jednou potká. Zamiloval se do spolužačky, vzali se, a ačkoliv se po dvou letech rozešli, nic to nezměnilo na faktu, že potkal lásku.

Od studií se živil sám, přivydělával si statováním v divadlech, ale zejména manuální prací. Chodil uklízet, zametat sníh, vykládat vagony. Překonával své vlastní, ale i cizí předsudky. Prostředí, ze kterého vzešel, považovalo herce za nemorální část společnosti. Snad proto, že si herectví tak těžce prosadil, nechtěl od něj nikdy utéct, i když cítil marnost a zmar. Někdy křičel, ale nejčastěji útrpně mlčel. Až věk a především nemoc upřesnily jeho hodnoty. Najednou si dovedl představit, že divadlo není jeho životní prioritou.

U své maminky byl pár hodin před smrtí. Její poslední slova byla o tom, že umírá velice nešťastná. Neuměl odpovědět. Nebyl schopen. Nikdy nezapomene ten poslední pohled.

V očích tatíčka nikdy nedosáhl jeho fortelu, zručnosti, dovednosti. Do svých devadesáti mu opakoval: „Jožko, držíš špatně tu motyku!“ „Tatíčku, dnes už je to sedmdesát let, co jste mi to říkal poprvé.“ První rodičovskou pusu od něj dostal, když promoval. A taky zahlédl slzy. Nikdy ho neviděl plakat. Až když stárnul, víc se dojímal. Vyděsil se, když viděl svého syna v nemocnici a věděl, že jde o život. S tím přece nikdy nepočítal. Ale zůstal si věrný a radil se s panem primářem, jestli by mu mohl přivézt trochu červeného vína, protože léčí. A když primář málem omdlel, přesvědčoval ho, že byl na vojně saniťák a že ve víně a slivovici je síla, kterou by syn potřeboval.

Josef stál v tu chvíli na druhém břehu. Sáhl si na dno. Asi bylo snazší se poddat a zůstat v tichu. Myslím, že byly chvíle, kdy už nechtěl bojovat. Ale vrátil se. Najednou zcela jasně věděl, co všechno si zapříčinil sám. A taky jak žít, aby si člověk život neničil. Po týdnech v bezvědomí se začal rozhlížet kolem sebe a vůbec netušil, kde je. V den, kdy šel na operaci, začínal Závod míru. Když se po své dlouhé cestě po nám neznámých krajinách probral, ptal se, jak závod dopadl.

Byly doby, kdy si vyčítal, že nezaložil rodinu. Bylo mu to líto, platí to dodnes, stejně jako vědomí, že pochybil. Ale díky ženě, která mu věrně stojí po boku mnoho let, získal do života dvě vnoučata. Má je jako vlastní. Je mu s nimi dobře a má je rád. To mu dnes stačí.

Je si dobře vědom, že tatíček byl na mamičku příliš náročný. A že ona nemohla zvládat vše tak lehce, jak si on představoval. Tehdy s ní trpěl. A když byla v posledních letech života moc a moc nešťastná, věděl, že k tomu přispěl i otec. Odpustil mu. Oba své rodiče v sobě nosí. Vždycky ho vedli k Bohu. Každé ráno ještě před školou chodil na mši. A Bůh v něm zůstal. Je s ním srovnaný.

Paměť fotografií Evy Fukové

Rod jejího otce, malíře Františka Podešvy, pocházel z Beskyd. Žil tam jeho staříček a pradědeček a dodnes je v každé druhé chalupě nějaký Podešva. Rozhodl se, že na hoře Soláň postaví chalupu. Nakonec vybudoval velký, majestátný, v lesích ukrytý srub. A když Hitler zavřel pražský Salon, umělecký časopis, jehož byl šéfredaktorem, přestěhoval rodinu nadobro do hor.

Maminka, dívka z městských intelektuálních kruhů, jejíž tatínek byl šéfredaktorem Lidových novin, se s valašským prostředím naprosto ztotožnila. Stala se spisovatelkou, na kterou se dodnes v kraji vzpomíná. Valaši Marii Podešvovou považují za autorku své krajiny, ačkoliv přišla z úplně jiné, ve všem odlišné. Ale rozuměla jim, stala se součástí zdejších tvrdých kotárů i lidí.

A tak se krásná valašská hora stala Eviným dětstvím. A pro celý život jedním z kořenů. Do školy chodila s místními děcky a mladší sestrou pěšky šest kilometrů, někdy bosa, protože ji píchaly hřebíky v dřevácích. Na zádech tahali nahoru chleba a poštu a dodnes má pocit, že díky tomu je v dobré fyzické kondici. Nejezdily žádné autobusy, elektrika nebyla zavedená.

Své rodiče si vybrala dobře. Maminka byla zábavná, měla spoustu zájmů, literaturu, hudbu, hezky zpívala a především byla máma, ke které si ještě v devatenácti letech vylezla na klín, aby se mohla „porádit“, jak tomu říkaly. Byla hřejivá osobnost, četla jim Malého prince, Kipplingovy pohádky, Gulliverovy cesty, milovala poezii, říkala jim zpaměti spoustu básní. Třeba Mahenovu Lavičku. Právě takovou měli na Soláni a ona měla pocit, že je to místo, kde slétají géniové na zem, aby hovořili s člověkem.

Táta po svém rodu zdědil lidovou moudrost, která byla posílena tím, jak hluboce byl sžit s přírodou. Míval k nim „přednášky“, ukazoval jim kamínky a vyprávěl, proč jsou tak barevné, kolik století musely prožít, nebo jim dával jadérka z jablek, aby je rozkousaly, protože jadérka obsahují celý strom a je v nich veliká síla. Neměla často trpělivost poslouchat, protože ji to zdržovalo. Byla mladá, plná sama sebe. Dnes jí to vadí. Mohla se od obou rodičů dozvědět víc.

Když přijede na Soláň, stále je tam vidí. V dřevěných trámech, ve starém piánu Lhota, na které maminka hrávala a které jistě pamatuje století. Má tam stále držáky na svíčky a hodiny, které ještě babička zdědila od zámeckého pána, u kterého sloužila. Nejednou ji napadlo, jestli táta nebyl levoboček zámeckého pána, protože vedle toho, že byl moudrý horal, když se oblékl do fraku a šel do společnosti, byl velmi elegantní. Nikdy nesedl do restaurace, kde bylo zakouřeno nebo kde byl cítit přepálený tuk. Jeho ateliér na Soláni je stále zachován a Evina sestra Dagmar je jeho průvodkyní. Eva tam chodila s tátou kreslit jeho modely. Kreslit k němu chodili i mládenci z místní sklárny. K jedné z jeho kreseb se stále vrací. Jako velmi mladý namaloval chaloupku svého staříčka. Už dávno nestojí. Z té chaloupky má ale dodnes stůl. Prapradědeček byl krejčí, a tak jsou na něm míry valašských krojů a místo na křídu. Je krásný, patinovaný stářím.

Na výtvarné akademii v Praze potkala Vladimíra Fuku. Ona studovala u Rady, on u Nejedlého. Nicméně, jak říkal Vlastimil Rada, „Fuka chodí do školy jenom na návštěvu“. Byl už samostatný malíř, na akademii moc nedal, když přišel, ani si nesundal kabát. Do školy už chodil jenom kvůli ní, což ona ovšem netušila. Až jednou ji telefonicky pozval na vernisáž své výstavy. Vůbec nevěděla, s kým mluví. „A to jsi ty, ten dlouhý, vysoký, v tom kabátě?“ Na výstavu šla, ale nechtěla vážnou známost. Chtěla být svobodná umělkyně. A tak spolu chodili a nechodili, až jednou přišel, že by mohl dostat byt, kdyby se oženil. To spolu chodili zrovna víc, a tak řekla ano. Nebylo to ale pouze praktické rozhodnutí. Měla ho ráda a vážila si ho. Jeden z aspektů, který hrál v tomto manželství velkou roli. Mohli spolu pracovat, profesně se ovlivňovat. Je přesvědčená, že se jedná o nejsilněji trvající pouto v manželství. Své jediné dceři, když se na ni zlobí, občas řekne: „Ty jsi celý Fuka.“ Je jí ale především připomínkou jeho talentu, který po něm zdědila. Dcera je grafičkou v Paříži.

V roce 1967 odešli z Československa. To rozhodnutí nebylo snadné. Byla už uznávanou fotografkou, ale viděla, jak její muž ztrácí sílu a půdu pod nohama. Byl stále úspěšný, ale nesvoboda, dusno, nemožnost se vyjádřit ho ničily. Celá léta se snažil uniknout z labyrintu, který si vytvořil jako znamení své tvorby. Labyrint byl stále uzavřen, a když se jednou podařilo ho otevřít, využili příležitosti. Opustili všechno, vytrhli své kořeny, začínali od začátku. Bez možnosti návratu. Ten pocit byl nejstrašnější. Tíseň. Muž už byl v té době velice nemocný. I to byl důvod, proč váhala s odchodem. Jenže on věřil, že svoboda mu pomůže i v jeho nemoci. Což bylo nemožné. Naopak, nejistota nového života jeho stav ještě zhoršila. Ačkoliv Eva jeho nemoc zvládala velice těžce, brzy se začala v novém prostředí orientovat. Naučila se jazyk, zajímala se o americkou kulturu, ale Vladimír byl mnohem těžkopádnější. Přestože o jeho práci byl zájem. Měl agenta, který se staral o jeho tvorbu, dělal knižní obálky, ale nemoc mu brala všechny síly. A samozřejmě brala síly i jí. Pracovala v Metropolitním muzeu, cítila se tam jako ryba ve vodě, ale starost o muže a marné doufání, že se to zlepší, ji srážely na kolena. Když zemřel, prvním pocitem byla úleva. Složila břímě. Jenže pak se dostavily jiné emoce. Poznání ztráty. A tak její pocit úlevy doprovázela samota.

Vrhla se do práce. Stala se členkou mnoha spolků a hned následující rok vystavovala ve vyhlášené fotografické galerii v New Yorku. Začalo další významné tvůrčí období. A po jedenácti letech mohla poprvé navštívit Československo. Rodiče byli radostí bez sebe. Táta ji přemlouval, aby zůstala. Odmítla. Hrůza režimu jí přišla ještě větší a ona si vybudovala ve světě postavení, na kterém tvrdě pracovala. Rodiče se obávali její samoty.

Ale při jedné z dalších návštěv už na Soláň sama nepřijela. Potkala Američana ze starého rodu a také „staré školy“. Byl uctivý, slušný a hodný. Poskytl jí bezpečí a přístav. Na Soláni byl v sedmém nebi. Když poprvé přijeli, nebyli ještě oddáni a on přišel s kyticí a požádal o její ruku. Maminku dojal a navždy si ho zamilovala. Eva byla patnáct let šťastná. Víc jim osud nedopřál. Druhý muž zemřel na rakovinu. Oba odchody byly strašné. Každý ale jiný. Zatímco Vladimír trpěl velice dlouho a poznamenalo to léta jejich soužití, s Davidem žili hezký život, který prudce skončil.

Když byla malá, rodiče dodržovali určité rituály. Mimo jiné se museli modlit a připojit prosbičku. Neví proč, ale vždycky si přála – abych měla zdravého manžela. Snad předzvěst budoucnosti, ve které se přání nenaplní.

Frenolog mamince kdysi předpověděl, že dcera bude umělkyní a odcestuje. Ale nepředpověděl, že nakonec odjede do Ameriky. Maminka tedy počítala s tím, že dcera bude žít jinde, ale představovala si Itálii. Tam totiž byla počata. A tam byla hned na počátku svého života živena pomeranči, mandlemi a olivovým olejem.

Ani když zůstala opět sama, ji nenapadlo, že by se vrátila. Amerika už byla její domov, vždyť už tu měla i své příbuzné. Rokem 1989, který zažila v Praze, se jí otevřely hranice, přestala být emigrantem. Mohla kdykoliv přijet domů. Jenže když jí bylo pětasedmdesát, uvědomila si, že stárne, že dcera je daleko, protože Paříž je daleko. Vladimír Fuka kdysi nakreslil do svého deníku autobus, na kterém je napsáno Praha-Paris. Jede v něm skupina umělců, se kterými se stýkali pod křídly Jiřího Koláře. Byl to rok 1951, namaloval nesplnitelný sen. Cíl naplnila až dcera Ivana.

Na Soláni stojí dodnes perníková chaloupka, kterou pro dceru a synovce Petra Vladimír postavil. Namaloval perníčky, z plechu vystříhal kočičku, která tam zůstala, kohouta Eva zrestaurovala a odvezla dceři do Francie.

Životem ji provází pětka. Narodila se 5. 5., dcera 23. 5., vnuk 1. 5. Deset let žila s prvním mužem v Americe, za pět let se znovu vdala, prožili spolu patnáct let, pět let po jeho smrti se rozhodla vrátit do Prahy. To jí bylo sedmdesát pět. I když pracuje dál, kruh jako by se uzavíral. Ze svých pražských začátků považuje za stěžejní fotografii Čas se zastavil. Ciferník – něco jako kolo dějin – který se právě odkutálel, je podpírán zdí. Má pouze jednu ručičku. Ukazuje přibližně půl sedmé. Ze středu se volně vine lano. Do prázdna. Jakoby sluneční stín provazu udává další čas, čtvrt na šest. Schizofrenní hodiny. Vedlejší románský portál je vyplněný temnotou. Vstoupit je nebezpečné, protože nemáte kam odejít.

Z tvorby v Americe považuje za nejdůležitější koláže. A první fotografie z  New Yorku z roku 1964. Mrakodrapová dvojčata zachycená při svém rození, šipka poblíž ležící, označující směr, míří až do nebe. Když je v září roku 2001 vystavovala v Praze, sledovala v přímém přenosu mrakodrapovou smrt. Jedna z fotografií se jmenuje Stíny nad městem. Plné nebe stínů – a křídel. Plné nebe letadel.

Muži jejího života ji obklopují neustále. Má je kolem sebe ve fotografiích, v obrazech i v nábytku. Poznala na vlastní kůži, že v umění může zopakovat záběr, ale v životě neexistují žádné zkoušky, žádné opakování. Musela jet naostro, jednou provždy. A své odchody a návraty pochopila ve slovech Reinera Maria Rilkeho: „Vzít to všechno ještě jednou, nyní však skutečně na sebe, to bylo příčinou, proč se odrodilec vrátil domů. Nevíme, jestli zůstal, víme jen, že přišel zpátky.“

Autoportrét, 1962

Zapomínání Niny Divíškové

Narodila se v neděli za prudké bouře. Tatínek chtěl kluka, takže se snažila. Ovlivnil ji skoro absolutně. Prohnal se jí životem jako kometa, na kterou koukala s otevřenou pusou a hlubokou láskou. Byl velkorysý, činorodý, měl smysl pro humor a široké srdce. V Brně byl velmi populární postavou. Byl prvním československým potápěčem, objevil na dně Macochy spojení s Punkvou, koupal se ve vodě, která byla skoro zmrzlá. Otužilci dodnes pořádají memoriál T. K. Divíška. Když mu komunisti zabavili autoškolu, kamarádi ho zaměstnali jako správce Moravského krasu. Byl vášnivý automobilový závodník, v Brně byl jeho fanklub, kluci se na ulicích přetahovali: „Dneska budu Divíšek já!“ Po válce koupil džíp od americké armády. Vždycky, když se vracel domů, kluci už na něj čekali, jedenáct jich naskákalo do auta a on je vozil po Černých polích a do Schodové ulice, která se tak jmenuje proto, že jsou na ní jen schody. Sjel s kluky po schodech dolů a vycouval zpátky zase nahoru. Maminka musela mít hodně trpělivosti, tolerance a dobré nervy, protože táta vynikal ve všech možných nebezpečných činnostech. O život ho však žádné riskování nepřipravilo. Zemřel naprosto nečekaně, Nině bylo devatenáct let. Studovala už DAMU, do Prahy jí přišel telegram, že je táta v nemocnici. Už ho neviděla. Jeho smrt nikdy nepřijala. Zhojilo ji až vědomí, že si na něj sice nemůže sáhnout, ale že ji neopustil. Rozhodla se, že bez něj nebude. Dodnes se s ním radí, raduje, obrací se k němu o pomoc.

Své první lásce dala vychovaná slečna z dobré rodiny při první puse facku. Napsal jí, že jestli chce prožít svůj život ve vůni fialek, tak on ne. Přitom ji oddaně miloval několik dalších let a romantický vztah proměnil v drama. Jenže to už v ní jeden kluk z venkova dobyl svět. S Janem Kačerem se potkali v osmnácti letech. Jejího otce viděl pouze jednou, ale stačilo to, aby pochopil, že bude velmi těžké, aby se v očích Niny tomuhle chlapovi aspoň trochu vyrovnal. Moc se mu nepodobá, ale Nině to nevadí. Nepotřebuje dva tatínky. Jeden skvělý stačil.

Když spolu začali s Honzou chodit, považovala za samozřejmé, že se vezmou, budou mít děti a ona se vedle herectví bude starat o domácnost. Jen si nedokázala představit tu hromadu fyzické práce. Chtěla být exotický motýl a skončila u škopku s nádobím a prádlem. Dvě dcery se jim narodily rok po sobě, oba byli v angažmá v Ostravě. Honza navíc začal filmovat, byla hodně sama. Těžké období a krásné zároveň. Spala dvě hodiny denně. Simonka měla zdravotní problémy a byl jí rok. Klárinka se zase rozhodla, že bude úžasně spát přes den, ale vůbec v noci. Nina usínala i v chůzi na ulici. Ale děti byly její vytoužené přání a byly taky to jediné, co ji drželo při životě, když se ocitla v hraniční situaci. Tehdy si myslela, že s mužem společně nezestárnou. Měla děti, neměla volbu. Záchranná povinnost. Musela fungovat a je za to vděčná. Bezbřehá svoboda je nanic.

Láska k dětem ji nikdy nebolela. Zamilovanost taky ne, to šlo všechno samo. Ale když se zamilovanost má proměnit v lásku a přijdou zkoušky, je to zemětřesení. Zažila zemětřesení a bála se. Nevěděla, kdy skončí a jestli skončí. Dnes ví, že když má vztah pevné kořeny, vydrží i ošklivý vítr. Má ráda slova věrnost a domov. A odpuštění. Je očistné, ale vyžaduje sebezapření. Jednou dostala knížku, ve které bylo dvojverší: „Nikdy tě neopustím, nikdy ti neodpustím.“ Přemýšlela nad tím a řekla si: „Takhle přece nejde žít.“ Odpuštění vnímá jako modlitbu. Těžké je však zapomenout. Je přesvědčená, že zapomenout se dá až smrtí.

Po mnoha letech přišla třetí dcera Adélka. Nina se zase začala dívat do kočárků na miminka, sama nevěděla proč. Za chvíli přišla do jiného stavu. Adéla je dítě pražské a jediná pokračuje v profesi svých rodičů. Měla v jejich vztahu ještě něco doslovit.

Postavili v Praze dům. Tedy Nina postavila dům, protože mezi kamarády se vyprávěla historka, že Kačer staví dům, ale neví kde. Stavbu vedla ona. Nevadilo jí to, stejně jako vařit pro „regiment vojáků“. Když se dnes sejde jen jejich nejbližší rodina, tři dcery, jejich partneři a vnoučata, je jich šestnáct. A to nepočítám, že vnučka Anežka už má sama rodinu. Dům nestačí. Obědvat musí na etapy.

Jejího renesančního tatínka napadlo, že by mohla být herečkou, protože byla šašek od svých dvou let. Ale nepřál si to. Chtěl, aby šla studovat farmacii. Když si Nina říkala verše, dělal si legraci: „Naše Duraska hraje v křesle divadlo.“ Její rozhodnutí však přijal, ale na jevišti ji už bohužel neviděl. I když ona je přesvědčená, že ano.

Její o dva roky starší sestra byla nesmírně krásná. A tatínek řekl Nině osudovou větu: „Nindě (tak jí říkal), musíš být hodně chytrá, protože jsi škaredá.“ Tenhle tvrdý požadavek se do ní vryl. Nosila stále samé jedničky, kazila jí to jen zhoršená známka z chování. To se zase snažila být ten tátův kluk.

Maminka vedla rytmiku. Nina tančila na hudbu Janáčka, Dvořáka, veřejně vystupovala a připadala si jako víla. Zažívala pomíjivost okamžiku, která patří k divadlu. I proto ho má ráda. Pomíjivost mu dává půvab. Jednou byla se svými studenty ve Vyškově, kde hráli absolventské představení. Odskočili si na jídlo a najednou k ní přistoupil vysoký pán a položil před ni nádhernou kytku. Vysvětlovala mu, že ona dnes nehraje, že jako pedagog doprovází studenty. Odpověděl: „Já to vím, ale já vám tu kytku dlužím celý život.“ Studoval v Ostravě na báňské fakultě a viděl všechna představení Divadla Petra Bezruče. „Tenkrát jsem si netroufnul se k vám přiblížit a říct, jak moc se mi jako herečka líbíte. Dnes ano.“ Když odešel, řekla studentům: „To je jediné, co od téhle profese můžete čekat.“

Svou věčnost si představuje ve své rodině. Přesto věří, že ani v divadle nic úplně nezanikne. Maminka jako mladá ovdověla a už nikdy nenavázala žádný vztah. Musela cítit samotu, ale byla odpovědná za chod rodiny. Na rozdíl od tatínka si Ninu na jevišti užívala. Byla pyšná po premiéře ostravské Matky Kuráže, ve které hrála Nina němou roli Katrin. Nebo v Činoherním klubu po Gorkého hře Na dně: „Vy to hrajete o svobodě!“ Svému muži občas Nina našeptávala: „Miluju Peer Gynta, udělej ho někdy.“ Myslel na to, ale nebyla vhodná doba. Evald Schorm se ho ptal: „Co se ti na té hře tak líbí?“ Jan Kačer odpověděl: „Je tam jedna věta. Byl silný, chránily ho ženy.“ Evald pokýval hlavou: „Už tomu rozumím.“

Když Jan Kačer musel odejít z Činoherního klubu, ona zůstala. Po letech čekání na práci si připadala jako sirotek. Ti, kteří tvořili její Činoherák, buď odešli, nebo zemřeli. K odchodu se rozhodla i ona. Ještě dnes se nedokáže k tomuto divadlu přiblížit bez bolesti. Přesto, že po odchodu pocítila, jak vypadá už nečekané herecké štěstí. Nestíhá se ani učit texty všech krásných her, ve kterých hraje. A díky kterým má možnost vyjádřit, co cítí, čím prošla, co ustála, co rozdala a co se jí dnes vrací.

Snaží se uchovat si v sobě bytostný optimismus svého otce. Vzpomíná na všechno dobré, co ji může posílit. Nelibuje si v křivdách, což občas dělá její muž a ona mu říká „profesionální mučedník“. Párkrát se jí stalo, třeba v horách ve Francii, že ucítila nával štěstí. Jen tak. Z krásy.

Její maminka opouštěla svět těžce a dlouho. Zemřela téměř v devadesáti čtyřech letech, prodělala několik operací a nakonec jí, bývalé tanečnici, amputovali nohu. Nina jí přála, aby zemřela. Měla to, čemu se říká krásný pohřeb. Nina viděla přijíždět všechny své děti s rodinami, byli elegantně oblečení, povídali si a ona pocítila svou nesmrtelnost. Došla k přesvědčení, že člověka čekají jen dvě velké zkoušky. Narození a smrt. Vše mezi tím se dá nějak zvládnout. Přála by si jednou jen tak zavřít dveře a jít. Ztotožnila se s Fráňou Šrámkem: „Ať cesty nikam nevedou, tys po nich šel a šel jsi rád. Těch cest se nesmíš nikdy ptát. Snad není cest, jen lidé jdou a jedna z hvězd je vždycky tvou a z té ti zazní odpověď, až přestaneš se ptát.“

Dlouhé stíny Marthy Elefteriadu

Maminka se jmenovala Vasiliki, což znamená královská. Tatínek byl Menelaos, nosil tedy mytologické jméno řeckého krále, kterému ukradli krásnou Helenu. Všichni Řekové v Brně mu však neřekli jinak než přezdívkou Renos.

Otec byl u jejího narození, což byla v té době naprosto neobvyklá záležitost. Maminka byla drobná, hrozil komplikovaný porod, báli se o její život. Martha se drala ven ramínkem, tatínek držel mámu za ruku a všechno s ní prožil. Od té chvíle choval zvláštní úctu k ženám. Maminka byla jeho bohyně. Od pohledu křehká a bohužel i nemocná. Odjela do léčebny a Martha se svou sestrou Tenou do ozdravovny. Od té chvíle už si jen psaly. Marthě bylo sedm let. Věděla, že je maminka nemocná, ale netušila, že už ji nikdy neuvidí.

Když byla malinká, vyrůstala v prostředí řeckého dětského domova, protože máma tam pracovala jako vychovatelka. Žila v kolektivu, ale kdykoliv se jí zachtělo, běžela si pro objetí a pohlazení. Z toho všeho zbyly najednou jen vzpomínky a slova, kterými je máma na dálku neustále provázela.

Tatínek s babičkou její smrt zatajili. Chtěli v dětech prodloužit pocit, že mají maminku. Řekli, že ji odvezli do Prahy, kde jí určitě pomohou. Nepřipustili, aby byly holčičky na pohřbu a prožívaly tak strašný žal. Snad všechny děti ve škole o tom věděly, jen Martha s Tenou ne. Jednou cestou domů potkala kamarádku. Lajla se jmenovala. Vzala ji stranou: „Řeknu ti jedno tajemství.“ Tena to zaslechla a hned spustila: „Já chci taky vědět tajemství.“ „Ty seš ještě moc malá,“ odpověděla jí Lajla a poslala ji pryč. Pak se Marthě podívala do očí a řekla: „Víš, že tvoje maminka umřela?“ Krve by se v ní nedořezal. Jen vyhrkla: „To není pravda!“ A běžela domů. Zažila otřes, který jí změnil celý život. Byla dítě, neuměla to chápat, neznala žádné mechanismy útěchy. Babička se zhroutila. Přežila několik svých dětí, ale smrt jediné dcery ji zničila. Odjela na čas za svým posledním synem do Jugoslávie, ale nemoc už jí nedovolila se vrátit.

Otec dcery miloval, ale věděl, že domácnost se dvěma dětmi nezvládne. Hledal nejlepší řešení a měl pocit, že nejlépe jim bude v prostředí, které znaly a kde vyrůstaly. Do dětského domova za nimi jezdil, jak jen mohl. Občas jim představil nějakou paní, většinou k ní přilnuly, po čase zase nebyla, neptaly se proč. Když byly velké holky, některé tátovy přítelkyně byly mladší než ony. Maminčino místo však žádná nezaplnila. Byla v tátově životě nezastupitelná, jiná žena neměla šanci. Zůstala královská.

Z dětství mají jen málo fotek. O jednu se s Tenou vždycky přetahovaly. Maminka na ní klečí a objímá je ne jako děti, ale jako malé bohy. Ta fotka je celá zmačkaná a jako pavučina vydřená, dětskýma ručičkama ohmataná, okoukaná, ale přežila.

Jejich život v dětském domově už byl jiný. Nepomáhalo, že tam byly vychovatelky, které od dětství znaly a které při vzpomínce na jejich mámu plakaly. Jejich samota kvetla naplno. Měly jedna druhou, ale spolu být nemohly. Jen se navštěvovaly. Martha nikdy nedala najevo svůj stesk. Nemohla. Viděla, jak Tena trpí, a nechtěla na ni nakládat ještě své bolesti. Dostala od maminky poselství: „Martičko, jsi starší, musíš dávat pozor na Nulinku,“ tak jí říkala. Její celé jméno je Parthena a zdrobnělina řecky Parthenula. Martha to zkrátila na Tenu. Dlouho jí tak říkala jen ona, až v dospělosti to převzali ostatní. Úděl starší sestry je celoživotní, i když se mu Tena vzpírá. Martha by ten náklad někdy klidně shodila, ale karty jsou rozdané. Jednou se dohadovaly v autě, měla už toho dost a řekla: „Já za to nemůžu, že jsem jen o rok a půl starší, já si chci taky užít bezstarostnost mladší sestry.“

Když v roce 1975 padla v Řecku vojenská junta, zavládla velká euforie a ony poprvé navštívily rodnou vlast. V téhle atmosféře si Řecko vryla do paměti. Lidé vášnivě debatovali na náměstích, všichni si tykali a ona se poprvé spojila s obrovskou řeckou rodinou. Pocítila zvláštní uklidnění. Někam skutečně patřila. Najednou celá země mluvila jejím tajným jazykem. Vždycky, když si s Tenou chtěly říct něco tajného, mluvily řecky, aby jim nikdo nerozuměl. Z rodiny znaly jen dvě tety, tátovy sestry, které se za ním koncem šedesátých let vypravily. Teď je celá rodina líbala, mačkala, objímala, polosirotky z dětského domova, „holčičky naše“. Dojemně se o ně starali, bylo neskutečně příjemné cítit kolem sebe tolik péče. Do té doby to nepoznala a netušila, ke kolika lidem patří. Už na nádraží je čekalo asi dvacet pět lidí. Od malých dětí až po stařenky. Nastal chaos v příbuzných. Chodili od domu k domu jako procesí. „To je tvoje neteř, prateta, bratranec, strýc…!“ Nemohla se v tom vyznat. Tak jí sestřenice vytvořila genealogický strom a ona s ním jako s mapou putovala po svých příbuzných.

Po návratu domů, do Čech, si uvědomila, že jsou s Tenou samy. Nikoho kromě táty neměly. Ve svém životě potkala několik vztahů. V tom jednom, podstatném, poznala život ve třech. Tím třetím byl alkohol. Ne nadarmo se mu říká démon. Že je to zničující součást muže, kterého milovala, zpočátku nepoznala. Často to viděla ve své profesi, muzikanti nemohli po koncertu spát, dali si skleničku a on byl výborný herec. Nenaskočilo jí výstražné světýlko. Nevěděla si rady. Buď všechno snesla, nebo se zlobila. Ani jedno jí nevyhovovalo. Ať zvolila jakýkoliv způsob chování, bylo to špatně. Dostávala se psychicky na dno. Přitom byla úspěšná zpěvačka a jejich sesterský pár byl na výsluní. Až se jí dostala do rukou kniha Jak si alkoholikové hrají. A v ní věta: „Upravovat partnerské vztahy s alkoholikem je stejné jako provádět plastiku na mrtvole.“ Bylo to řečeno tak drsně, že si připustila i jinou věc. Že je už taky nemocná. Dlouho se bránila, ale byla na něj citově vázaná a svůj život naprosto vypustila. A tak se rozhodla. Odešla, vrátila se zpátky k sobě, dala svůj život do pořádku.

Vždycky si přála rodinu. Nikdy ji nenapadlo, že bude sama. Dnes sama je. Když čekala dítě, vrhla na rostoucího tvorečka veškerou lásku, kterou v sobě měla. Takovou snad ani žádný člověk nevydrží. Když se vytoužené dítě nenarodilo, nepřipouštěla si, že to byla poslední šance. Bojovala dál, podstoupila vše, co se dalo. Marně. I Tena dlouho a beznadějně čekala na dítě. S  mužem se nakonec rozešla a pak se jí i manželovi podařilo mít potomky s jinými partnery. Teně se narodila dvojčata a Marthu napadlo: „To jedno je taky za mne.“

Mnohokrát si v životě řekla, teď je mi nejhůř. A přesto to nikdy nepřekonalo, co zažila v dětství. Ztráta maminky měla vliv i na její partnerský život. Její přítelkyně ze studií jí jednou řekla: „Možná chceš po lidech něco, co ti nemohou dát, co člověk ve vztahu není schopen dát. Mateřský způsob lásky.“ Přemýšlela nad tím a trochu ji to osvobodilo.

Tatínek zažil první koncerty Marthy a Teny. Pozvaly ho do Apolla, bylo to první důstojné místo, kam ho pozvat mohly. Na beatové festivaly si řeckého partyzána vzít netroufly. Řekl jim: „Byl jsem na vás tak pyšný, že jsem chtěl všem sdělovat, že jsem váš tatínek.“

Když maminka zemřela a Martha nemohla spát a ležela s otevřenýma očima, táta za ní chodil a povídali si. Jednou řekla: „Až budu velká, budu doktorka.“ Chtěla léčit maminky. Tatínek se k jejímu výroku upnul a celé dětství ji k medicíně směřoval. Když byla ve druhém ročníku, rozhodla se pro psychologii. Okamžitě cítila, že je to přesně obor, kterým se chce zabývat. Táta byl řidičem trolejbusu, jezdila s ním a vysvětlovala mu důležitost psychologie pro lidstvo. Byl zklamaný, bylo mu líto, že nebude „opravdová“ paní doktorka. Snad až na promocích se smířil s její volbou.

Psyché je duše. Martha tu svou nalezla. Dobrala se ve svém životě nejen k pocitu radosti, ale svou prací rozjasňuje i životy druhých. Někdy pocítí štěstí jen tak… z ničeho nic a za nic. Nejzázračnější pocit vděku. Když zpívá, když tančí, když jde pískem a když jí nohy omývá moře. A jsou odpolední dlouhé stíny, ve kterých vidí, že nechat sebou proudit radost může jen ona sama.

Cirkus, 1956

Hořké štěstí Vladimíra Šmicera

Jeho nejžádanějším dárkem každých Vánoc byl fotbalový míč. Už v létě ale rodina kupovala další, protože ten od Ježíška byl naprosto opotřebován. Vesnický kluk Vladimír Šmicer každý den hodil školní tašku do kouta a už byl i s balonem venku. Aby mohl opravdově vstoupit na fotbalové hřiště k zápasu, musel dorůst šesti let. Ale dědeček ho jednou postavil „načerno“ už v pěti. Nastoupil s osmičkou, ale protože mu byl dres hodně velký, z trenýrek koukala jenom nula. Symbolický nultý zápas. Příprava na osud.

Organizované tréninky měli snad jednou týdně, aby se před zápasem domluvili, s kým mohou počítat. Vše ostatní byla jen radost, spontánnost a hra.

Ta doba voní trávou a ještě čokoládou. Maminka zhotovovala zubní ortézy a čokoláda byl nejčastější dárek pacientů, jistě i proto, že poblíž byl podnik Diana.

Jeho prvním trenérem byl děda, po něm táta. Pracoval na televizní věži, kam ho občas brával, a bylo to hezké.

Když bylo jasné, že jeho talent přerůstá rodnou vesnici, byl to právě táta, kdo ho vozil na tréninky a zápasy do Děčína. Když mu bylo čtrnáct, rozhodli se rodiče k razantní změně. Opustili domek se zahrádkou a králíky a přestěhovali se i s babičkou do tři plus jedna v Praze. Dodnes to vnímá jako jejich oběť. Chtěli dát šanci jemu i sestře Štěpánce, aby využili svůj talent. Ale s novou životní situací se každý z rodičů vypořádával po svém. Máma našla práci v oboru, otec ne. Začal víc pít, a ještě víc, a vznikala propast. Žili spolu snad jen kvůli dětem, od sebe vzdáleni, každý sám a přitom společně. Alkohol spojený s příběhem jeho otce je pro Vladimíra mementem. Navždy mu bude líto, co se mezi jeho rodiči stalo. A těžko zapomene ty smutné chvíle. Nikdy by je nechtěl svým dětem připravit.

Mrzí ho, že si táta neužil naplno ani jeho úspěchy. Mohl mnohem víc jezdit za ním do zahraničí, ale alkohol vítězil. Určitě byl na něj pyšný, ale Vladimír to necítil. Dálka je oddělovala a nejhorší tátovy časy nastaly právě, když byl v zahraničí. Když se vrátil, měl pocit, že na pohřeb. Když táta zemřel, hrál ten den reprezentační zápas ve Finsku. Museli vyhrát, aby se probojovali na mistrovství světa. Zpráva přišla ráno, ale nikdo mu ji neřekl. Čekali až po zápase. A tak se ji dozvěděl s rukama nad hlavou, šťastný z vítězství. A nebyl na ni připraven, přestože tušil její blízkost.

Jako malý nerad prohrával. A před zápasem pociťoval trému. Ale ta pravá tréma kombinovaná s pocitem zodpovědnosti se dostavila až v dospělosti. Prožíval ji strašlivě. Když v začátcích nastupoval za reprezentaci, zmocňovaly se ho pocity úzkosti: „Bože můj, co já tady na tom hřišti dělám, teď mi někdo přihraje, co s tím budu dělat?“ Čím víc zápasů odehrál, tím trému víc ovládal. Pomáhal věk a zkušenosti. Když byl na vrcholu kariéry, chodil na zápasy klidný a soustředěný. A taky se naučil zvládat pocity křivdy a bezmoci. Zažil mnoho zbytečně i nespravedlivě prohraných zápasů. Někdy chybou spoluhráče, někdy chybou vlastní. Je z těch, kteří dokázali prohru unést. Pomáhá mu to i v životě. Kromě mentality je k tomu zapotřebí inteligence a charakter. Ve sportu, jehož zákulisí má zoufalou pověst, se vědomě snažil udržet si morální kredit. Třeba už jen kvůli několika vzhlížejícím malým klukům.

Je přesvědčen, že trenér, který umí rozpoznat nejen fotbalové, ale i lidské osobní vlastnosti hráčů, jejich myšlení, psychiku, z nich dokáže dostat to nejlepší. A zároveň ví, že ustát trenéra, který vám nerozumí, nepodrží vás, sráží vaše sebevědomí, znamená přerůst sám sebe a získat nové rozměry. Takoví hráči se prosadí na nejvyšší úrovni. Při své jemnosti k těm odolným jedincům patřil.

Byl hodně mladý, když poprvé uviděl svou nynější ženu. Chodila s partou mladých lidí do baru, kde pracovala jeho sestra. Už tehdy se mu líbila, ale neměl odvahu. Když se po čase potkali na diskotéce, oba si na to setkání vzpomněli. Bylo mu dvacet a už odvahu měl. Po dvou a půl letech odcházel do Francie. Rozhodli se, že do tohoto angažmá vstoupí coby manželé. Svatební noc však strávil na pokoji s Patrikem Bergrem, protože večer po obřadu musel odletět na zápas do Anglie. Od té doby jim říkají dvojčata. Pavlína byla vybavená pro život s fotbalistou, coby dcera fotbalového internacionála věděla, co takový život obnáší. Chod celé rodiny podřízený fotbalu, hodně samoty. Touto její zkušeností Vladimír získal. Taky proto, že do společenského života jejího otce má hodně daleko. Je rád doma. Říká se tomu rodinný typ.

Byli od počátku spolu na všechno sami. Dálka je oddělila od příbuzných i kamarádů. Spoléhali jeden na druhého. Nespěchali, byli spolu další tři roky, než založili rodinu. Když se měla narodit Natálka, všichni očekávali fotbalistu. Přišla na svět nečekaně o trošku dřív, hráli kvalifikaci proti Fayerským ostrovům, a tak její příchod na svět prokopal. Podruhé už si vše pojistil, termín porodu naplánovali tak, aby u toho mohl být. A opravdu už potřeboval kluka. Nebyl nijak statečný, ale šťastný ano. Až se sám divil, jaké dva zázraky v životě zažil, jak nečekaně silné bylo přivést na svět děti, ačkoliv by se zdálo, že to umí skoro každý.

První vážné zranění ho potkalo už ve dvaceti jedna letech. Něco křuplo v koleně, následovala operace, po ní další. Koleno se však nehojilo, hrozila operace třetí. Byl to dlouhý rok, vůbec nevěděl, co dál. Na myšlenky „co se mnou bude, co když budu muset skončit“ byl opravdu mladý. Plakal v nemocničním pokoji. To zranění nebylo zdaleka poslední. Dnes je jeho tělo soupiskou plnou zvládnutých bolestí.

Svůj vrchol zažil v Liverpoolu. Byl oporou týmu, fanoušky milován, a přišlo zranění. Po něm mu trenér důvěrně oznámil, že už s ním od příští sezony nepočítá. Nejen kvůli zranění, ale především pro jeho věk. Dvaatřicet bylo moc, chtěl hráče mladé, perspektivní. Zároveň mu ale řekl, že když bude trénovat, dá mu ve zbývajících zápasech šanci. To se dlouho nedělo, důvod byl zřejmý. Vladimír byl ve formě, a kdyby hrál, fanoušci by se dožadovali jeho setrvání v klubu. Jeho den však měl přijít. Hrálo se finále Ligy mistrů. A trenér postavil nejlepší sestavu, jakou měl k dispozici. S útočným záložníkem Vladimírem Šmicerem. Dal gól na 2 : 3 a kopal rozhodující penaltu. Už ráno si řekl, kdyby došlo na penalty, že ji kopne po své pravé ruce. Jenže šel kopat jako čtvrtý a brankář předtím třikrát skočil doleva. Trošku zpanikařil. „Dej to, kam jsi to chtěl kopnout ráno,“ řekl mu spoluhráč. Vzal balon a šel od půlky hřiště k vápnu. Sledovalo ho osmdesát tisíc diváků na stadionu a miliony u obrazovek. Myslel jen na své nejbližší. A soustředil se. Vypálil krásnou ránu, brankář šel počtvrté doleva. Tribuny zaburácely, ocitl se na ramenou hráčů a vrcholu vítězství. Jen on a pár lidí v tu chvíli tušili, že je to jeho poslední zápas v Liverpoolu. Odcházel jako král. A kromě gólů po něm zůstalo něco navíc. Když už hrál Ligu mistrů v Bordeaux, hráli proti Liverpoolu. Dozvěděl se, že ho trenér Angličanů dával svým svěřencům jako příklad hráče, který se nevzdal, i když věděl, že už se s ním nepočítá.

Sotva pochopil, o čem jeho profese je, začal jí rozumět a vnímat s lehkostí, je starý. Jako baletka. Ve své hlavě ví nejlépe, jak hrát, ale nohy už to nezvládají. Sčítají se jizvy minulých let, tělo se brání. Vždycky si říkal: „Doléčím se a zase začnu hrát.“ Je těžké připustit si, že to už nepůjde. Že přišel čas. Ale snad proto, že se nevzdával nikdy svých iluzí a snů, další se mu naplnil. Vrátil se do Slavie, vyhrál s ní titul a byl první, kdo vstřelil gól na jejím novém vytouženém stadionu. A pak přišel čas a on se rozloučil. Benefičním zápasem, obklopen hvězdami, přáteli a tisíci diváky, předal symbolicky žezlo svému malému synkovi.

Dnes se jeho strachy týkají hlavně dětí. Bojí se o ně ze všeho nejvíc a ví, že je to na celý život. Natálka má jeho úsměv, Jirka zase mírnou povahu. Když se s nimi dívá na filmy, je dojatý. Ví, jak je těžké vybudovat celoživotní vztah. Chtěl by tomu dostát. A být blízko, když jejich děti dojdou ke svým snům.

Ve světě mu dali přezdívku „Pan Štěstí“. Kam přišel, přinesl ho. Ve své vybrané vinotéce má i Château La Tour 1986. To prý je víno pro mimořádné příležitosti. Pro přiťuknutí vlastnímu životu i štěstí, které tolikrát chutnalo hořce.

Mužské království Kláry Trojanové-Pollertové

Všimli si jí na konkurzu, kam doprovázela svoji starší sestru. Drobná, okatá Klára si však zlomila nohu, ale tvůrci filmu Hordubal na ni počkali. A tak v sedmi letech točila svůj první film. Měla na sobě plátěné šatičky, bylo jí zima a zažívala odloučení od rodičů. Aniž si to uvědomila, nastoupila cestu dětské hvězdy a bojovala s ní ještě dlouho v dospělosti. Natáčení ji příliš nebavilo. Nemusela být sice ve škole, ale dohánět učení bylo složité a ztráta se v podstatě nedala dohnat nikdy. Navíc točila často o prázdninách, takže přišla i o dny volna. Nikdy neměla šanci navázat ve škole pevné vztahy, přátelství, které by ji doprovázelo do dospělosti. Nebylo možné zachovat kontinuitu. Byla hodně vytížená, hrála velké role, ale herectví nebyl její sen. Zároveň se neuměla vzepřít soukolí, které ji do tohoto světa přivedlo. Rodičům se ještě v dospělosti nedokázala vzepřít a říct, tohle dělat nebudu. V dětství už vůbec ne. I dnes se to stále učí. Těžko říct, jestli rodiče poznali, že ji filmování nebaví. Nikdy o tom spolu nemluvili. Ale že si přejí, aby byla herečkou, to cítila jasně. Nasměrovali ji a ona to přijala.

Z dětství si nejraději vzpomíná na svůj domov. Na tátu, mámu, sestru, bratra. V létě si máma vždycky brala neplacenou dovolenou, aby mohla být s dětmi doma. V zimě jezdili každý víkend na hory. Rodina držela pevně pohromadě a na ni to mělo zásadní vliv. Má ji v sobě zabudovanou jako nejdůležitější věc na světě. Dnes s nostalgií vzpomíná i na věci, které nesnášela. Třeba výlety do hor byly strašlivé. Jezdili na horskou chalupu v Krkonoších. V pátek odpoledne nastoupila celá rodina do starého ústavního autobusu, protože chalupa patřila ústavu, kde táta pracoval. Dojeli do Rokytnice na parkoviště a čekal je hodinový výšlap do vymrzlého stavení, kde se topilo uhlím a tekla jen studená voda. Přijeli, zatopili a vyrazili na lyže. Kláře, která se nedokrvuje, byla neustále zima. Ale lyžovat musela, dokonce závodně, takže nestačilo dojet do Rokytnice, ale ještě se musela trmácet do jiného horského střediska, kde byly žákovské závody. Slalom se jel na dvě kola, většinou v místě, kde nebyl vlek, takže musela vzít lyže na ramena a stoupat zase zpátky nahoru. Jednou si řekla: „Tuhle bránu vynechám v prvním kole.“ Aby nemusela jet kolo druhé. Táta si myslel, že se zbláznila, že tak lehkou bránu nemohla minout. Ale ona už opravdu nechtěla. V jejich rodině se žilo velice aktivně, sportovně, pro mámu to muselo být nesmírně náročné. Když byla vyčerpaná, uměla doma vytvořit obrovské dusno, což Klára bytostně nesnášela. Ještě dnes jí z toho není dobře, když si vzpomene. A sama, matka tří synů, má pocit, že už to doma dokáže taky. A zpětně myslí na mámu a chápe, že v tom malém bytečku v paneláku toho musela mít občas plné zuby.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šťastná hodina.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.