Palečka

Esej o digitální revoluci

Michel Serres

Z francouzského originálu Petite Poucette,

vydaného nakladatelstvím Le Pommier v roce 2012,

přeložila Michaela Otterová.

Vydala Univerzita Karlova, Nakladatelství Karolinum

Redakce Adéla Petruželková

Obálka Jan Šerých

Konverze do formátů epub a mobi Stará škola

První české vydání

© Univerzita Karlova, 2019

© Éditions Le Pommier, 2012

Translation © Michaela Otterová, 2019

Cover photo © John FoleyOpaleLeemage, 2015

ISBN 978-80-246-4304-5 (epub)

ISBN 978-80-246-4303-8 (mobi)

ISBN 978-80-246-4302-1 (pdf)

ISBN 978-80-246-4295-6 (print)

Obsah

1. 1. Palečka

2. 2. Škola

3. 3. Společnost

Heleně,
která učí učitele Palečky
a naslouchá posluchačům Palečků

básníku Jacquesovi,
který je umí rozezpívat

1. Palečka

Dříve než začneme někoho něco učit, musíme se s ním alespoň trochu seznámit. S kým se tedy dnes setkáváme na základních školách, na gymnáziích a na univerzitách?

I.
Novinky

Tento nový školák ani tato mladá studentka v životě neviděli tele, krávu, prase nebo čerstvě vylíhlá kuřata. Zatímco kolem roku 1900 pracovala většina lidstva na poli anebo pásla dobytek, v roce 2011 tvoří zemědělci ve Francii a srovnatelných zemích pouhé jedno procento obyvatelstva. Jedná se patrně o jeden z největších přelomů v dějinách od neolitu. Naše kultura, dříve odvozovaná od zemědělské praxe, se náhle proměnila, i když nás na této planetě stále ještě živí země.

Mladí lidé, které vám tu představuji, už nejsou obklopeni zvířaty, nežijí na stejné zemi a nemají stejný vztah ke světu. Obdivují už jen arkadickou krajinu volného času či turistiky.

Bydlí ve městě, zatímco více než polovina jejich přímých předků trávila svůj život na polích. Jsou však vnímavější vůči životnímu prostředí, takže k němu budou šetrní a ohleduplní a budou ho znečišťovat méně než my, neuvědomělí a sebestřední dospělí.

Nemají stejný fyzický život a nežijí ani ve stejném číselném rámci, protože světová populace během jediného lidského života poskočila ze dvou miliard na sedm. Žijí v přeplněném světě.

V současnosti se jejich naděje na dožití pohybuje někde na hranici osmdesátky. Jejich praprarodiče si v den svatby přísahali věrnost na necelých deset let. Pokud spolu chtějí žít oni, budou si totéž přísahat na dalších pětašedesát? Jejich rodiče dědili zhruba ve třiceti, jim samotným připadne dědictví až na stará kolena. Nebudou mít stejně dlouhý život, ani stejné manželství, ani stejné podmínky pro převzetí majetku.

Když jejich předkové odcházeli do války, měli v puškách květiny a obětovali vlasti jen krátkou životní perspektivu. Pohrnou se tam stejně i oni, s příslibem šesti dekád před sebou?

Poslední válka se odehrála šedesát let před jejich narozením, což je v západních dějinách unikát, a brzy to bude platit i pro jejich šéfy a učitele.

Mají k dispozici zdravotnictví, které je konečně efektivní, dostávají analgetika a anestetika, takže statisticky řečeno trpěli méně než jejich předchůdci. Zažili snad někdy hlad? Jenže veškerá předchozí morálka, ať náboženská, či laická, byla v podstatě cvičením odolnosti vůči každodenní nevyhnutelné bolesti, tj. nemoci, hladu a krutosti světa.

Nemají stejné tělo ani chování a nikdo z dospělých jim nedokázal vštípit žádnou novou morálku.

Zatímco jejich rodiče byli počati naslepo, oni přišli na svět plánovaně. Poněvadž se průměrný věk prvorodičky zvýšil o deset až patnáct let, jsou rodiče dnešních žáků o generaci starší a většinou rozvedení. Nechali své děti na holičkách?

Tyto děti už nemají stejný rodokmen.

Jejich předchůdci ve třídách či posluchárnách byli kulturně homogenní, kdežto oni studují v kolektivu, kde se potkávají nejrůznější náboženství, jazyky, kořeny i tradice. Multikulturalismus je pro ně i pro jejich učitele běžnou praxí. Jak dlouho budou ještě moci zpívat ve Francii odporná slova o „nečisté krvi“[1] cizince?

Jejich globální ani bezprostředně lidský svět už není stejný. Mají kolem sebe syny a dcery přistěhovalců, kteří přišli z méně blahobytných zemí, a nasbírali opačné životní zkušenosti.

A to je jen prozatímní bilance. Jakou literaturu a jaké dějiny bude chápat tato šťastná generace, když její příslušníci nezažili syrovou prostotu venkova, domácí zvířata, žně, tucet válečných konfliktů, hřbitovy, raněné, hladové, vlast, zkrvavenou vlajku, pomníky padlým...? Když v utrpení nepoznali životní nezbytnost jisté morálky?

II.
Tolik o těle, teď o poznávání

Jejich předkové zakládali svou kulturu na časovém horizontu několika málo tisíciletí, se zvláštním důrazem na antický starověk, židovskou Bibli, pár klínopisných tabulek a krátkou prehistorii. Současný časový horizont se pohybuje v řádu miliard a sahá od akrece Země, přes evoluci druhů a paleoantropologii, jež sama operuje s miliony let, až po Planckovu bariéru.

Poněvadž nežijí ve stejném časovém rámci, prožívají také zcela odlišné dějiny.

Naformátovala je média, šířená dospělými, která plánovitě zdecimovala jejich schopnost soustředění, když omezila délku záběrů na sedm vteřin a čas na odpověď na patnáct, jak se oficiálně uvádí. Média, jejichž nejpoužívanějším slovem je „smrt“ a nejčastějším záběrem pohled na mrtvá těla. Od svých dvanácti let museli z donucení dospělých zhlédnout více než dvacet tisíc vražd.

Naformátovala je reklama. Jak je máme naučit, že se „relais“ píše francouzsky s „-ais“, když je to na všech nádražích napsáno s „-ay“? Jak je můžeme naučit metrický systém, když jim francouzské dráhy naprosto nesmyslně vnucují slevy na „S’Miles“?

To my, dospělí, jsme přetvořili svoji společnost spektáklu na pedagogickou. Tato drtivá a ve své samolibosti primitivní konkurence nyní zastiňuje školu i univerzitu. Vzhledem ke své sledovanosti, lákavosti a důležitosti vzala média již dávno vzdělávací funkci do svých rukou.

Naši pedagogové sice momentálně drží světový rekord v zisku Nobelových cen a Fieldsových medailí na hlavu, jenže bývají chudí a nenápadní a jako takoví jsou terčem kritiky, pohrdání a posměchu. Proto jim současní dominantní, bohatí a hluční vzdělavatelé naslouchají méně než komukoli jinému.

Tyto děti tedy žijí ve virtuálním prostoru. Kognitivní vědy ukazují, že používání internetu, čtení a psaní zpráv pomocí palce a vyhledávání na Wikipedii nebo komunikace na Facebooku nestimulují tytéž neurony a kortikální zóny jako používání knihy, psací tabulky nebo sešitu. Tyto děti mohou pracovat s několika informacemi najednou. Nepoznávají věci stejným způsobem, neosvojují si je a nespojují tak jako my, jejich předchůdci.

Nemají už stejnou hlavu.

Přes mobilní telefony mají přístup ke všem lidem, přes GPS navigaci na všechna místa a přes internet k veškerému vědění. Pohybují se tedy v topologickém prostoru četných sousedství, kdežto my jsme žili v metrickém prostoru, definovaném vzdálenostmi.

Nežijí už ve stejném prostoru.

Aniž bychom si toho všimli, zrodily se během krátkého časového úseku, jež nás dělí od 70. let, nové lidské bytosti.

Nemají už stejné tělo ani stejnou časovou perspektivu života, nekomunikují tím samým způsobem, nevnímají týž svět, nežijí v téže přírodě ani v témže prostoru.

Narodili se plánovaně, v epidurální anestézii a díky paliativní péči už se nebojí té samé smrti jako my.

Poněvadž už nemají stejnou hlavu jako jejich rodiče, jinak také poznávají.

Jinak píšou. S obdivem jsem sledoval, jak pomocí dvou palců odesílají textové zprávy. Zvládali to rychleji, než to kdy dokážu já se svými nešikovnými prsty, a tak jsem je s největší něhou, jaké je dědeček schopen, překřtil na Palečka a Palečku. To je pro ně to správné jméno – hezčí než staré, pseudovědecké slovo „daktylografové“.

Nemluví už stejným jazykem. Od dob kardinála Richelieu vydává Francouzská akademie zhruba jednou za dvacet let referenční slovník francouzštiny. V minulých staletích se rozdíl mezi dvěma jeho vydáními ustálil na čtyřech až pěti tisících slov a toto číslo se v podstatě neměnilo. Rozdíl mezi jeho současným a následujícím vydáním bude činit až pětatřicet tisíc slov.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Palečka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.