Čtvrt století střední Evropy

Visegrádské země v globálním příběhu let 1992–2017

Jan Křen

Recenzovali: Prof. Detlef Brandes

prof. PhDr. Jiří Pešek, CSc.

Vydala Univerzita Karlova

Nakladatelství Karolinum

Redakce Kamila Veselá

Jazyková korektura Vendula Kadlečková

Rejstřík Dita Křišťanová

Grafická úprava Zdeněk Ziegler

Sazba DTP Nakladatelství Karolinum

Vydání první

© Univerzita Karlova, 2019

Text © Jan Křen, 2019

Cover photo © ČTK / Kateřina Šulová, 2019

ISBN 978-80-246-4482-0 (epub)

ISBN 978-80-246-4003-7 (pdf)

ISBN 978-80-246-4481-3 (kindle)

ISBN 978-80-246-3977-2 (print)

Obsah

1. ÚVOD

2. 1. HISTORICKÉ PŘEDPOKLADY

3. Souvislost s minulostí (patch dependence)

4. Střední Evropa: národy bez státu

5. Střední Evropa: „národní“ státy

6. Slováci: nový činitel střední Evropy

7. Střední Evropa pod nacistickou okupací

8. Komunistické hnutí ve střední Evropě

9. Dilemata ruského komunismu

10. Střední Evropa pod sovětskou diktaturou

11. Destalinizace: první krize sovětského bloku

12. Počátky národní a dělnické rezistence

13. Československo: pražské jaro a jeho pád

14. Maďarsko: kádárovské reformy shora

15. Polsko: epopej Solidarity

16. Poslední fáze: „legalistická“ rezistence

17. Pozdní státní socialismus

18. 1a Exkurz: Neoliberální Západ

19. 2. PŘEVRATY A REVOLUCE 1988–1992

20. Rozpad Sovětského svazu a jeho bloku

21. Sjednocení Německa: ze dvou jedno

22. Polsko: sjednaný převrat

23. Maďarsko: převrat, či kontinuita?

24. Československo: kapitulace režimu

25. Rozdělení Československa: z jednoho dva

26. Revoluce, nebo ne?

27. 3. TRANSFORMACE POSTKOMUNISTICKÝCH ZEMÍ

28. Transformace jako revoluce?

29. Nová střední Evropa „homogenních“ států?

30. Ekonomická transformace (Washingtonský konsenzus)

31. Polsko: předvoj transformace

32. Maďarsko: první komunistické reformy

33. Československo: reformy a rozdělení státu

34. Česko: premiant?

35. Slovensko: outsider?

36. Politická transformace

37. Nové státní zřízení

38. Stranická demokracie

39. Občanská společnost

40. Veřejné mínění

41. Předběžná bilance I

42. 3a Exkurz: Čína vzdálená a neznámá

43. 4. PŘELOM STOLETÍ

44. Svět na přelomu století

45. Visegrádská čtveřice

46. Polsko: velké a první

47. Maďarsko: konec vlád levice

48. Česko: od pravice k levici

49. Slovensko: úspěšný outsider

50. Komparativní pohled: politika

51. Prezidenti

52. Vlády

53. Levice a pravice

54. Extrémy

55. Nová demokracie

56. Komparativní pohled: ekonomika

57. Přiblížení k Evropě?

58. Modernizace

59. Zemědělství a venkov: sirota transformace?

60. Komparativní pohled: společnost

61. Sociální struktura

62. Korupce

63. Zahraniční kapitál

64. Střední vrstvy

65. Oběti transformace

66. Obraz postkomunistické společnosti, nejen polské

67. 4a Exkurz: Čína: ekonomický růst bez demokracie

68. 5. DO EVROPSKÉ UNIE A NATO

69. Nová střední Evropa a její volba

70. Přípravy a vstup do NATO a EU

71. Nové dějiště střední Evropy

72. Prohloubení Unie: Lisabonská strategie

73. Prohloubení Unie: ústava a Lisabonská smlouva

74. 6. SEDM HUBENÝCH LET 2008–2014

75. Krize v Evropě

76. „Lisabonská“ Unie

77. Tři Evropy?

78. Polsko: první vláda jedné strany

79. Maďarsko: první vláda jedné strany

80. Česko: od deseti k pěti

81. Slovensko: konec vlády jedné strany

82. Střední Evropa: krize

83. Bilance II

84. Alternativy?

85. Visegrádská čtveřice: státní konvergence

86. Visegrádská čtveřice: občanská konvergence

87. Visegrádská čtveřice: typ ekonomiky

88. Závislá ekonomika

89. Druhořadá ekonomika

90. Vlády jedné strany

91. Současnost dvojí minulosti

92. 7. SAMÉ KRIZE A JEDNA REVOLUCE

93. Obamova Amerika

94. EU od krize ke krizím

95. Ukrajinská krize a konflikt s Ruskem

96. Velká migrace

97. Vlna teroru

98. Klimatická krize

99. Čtvrtá průmyslová revoluce

100. Dvě globální integrace: Západ

101. Dvě globální integrace: Východ

102. Otázky pro zítřek: Evropa

103. Otázky pro zítřek: Trumpova Amerika

104. Otázky pro zítřek: Rusko

105. Otázky pro zítřek: Čína

106. Otázky pro zítřek: visegrádská čtveřice

107. VÝHLED SVĚTA?

108. Summary

109. Bibliografie

Úvod

Francouzský historik Jacques Le Rider charakterizuje střední Evropu jako ansámbl neustále se měnící v čase i prostoru. Tato kniha pojednává střední Evropu současnou, ale v tradičním časovém výměru: čtvrtstoletí počínající historickým mezníkem roku 1989 končí výročím v roce 2015, který není takovým historickým mezníkem jako rok 1989. Přesto je čtvrtstoletí dosti dlouhou dobou, v současném tempu vývoje zvlášť, aby se z ní dalo vytěžit přece jenom jisté relevantní poznání.

Mnohem složitější je výměr prostorový, poněvadž střední Evropa nemá vyhraněný geografický tvar: „Střední Evropa je sporný prostor a prostor sporu. Spor se vede o to, co tento prostor vlastně je.“[1] Pověstné jsou debaty, kdo do ní patří, a kdo ne, podle toho, z jakého hlediska je tento region zobrazován, a to tak rozličně, že nejednou vzniká dojem, jako by každý autor měl svou střední Evropu.[2] To platí i o autorovi této knihy, který se problematikou středoevropského prostoru zabývá už od sedmdesátých let minulého století.[3] Jeho opus magnum s rozsahem přes tisíc stran[4] pojednávalo dobu této knize předcházející a zahrnovalo též Rakousko, zčásti i tehdy proměnlivé Německo a také tehdejší velké Židovstvo, zničené nacistickou genocidou, aby se uvedly alespoň tři závažné příklady.

Autor se přiklání k pojetí průkopnického díla polsko-amerického historika Piotra S. Wandycze z roku 1992.[5] Zvláštní přitažlivost knize dodává její étos, vyjádřený titulem Cena svobody, z níž autor odvodil i smysl této historie: „Byly to dějiny, které je donutily bránit svou svobodu a bojovat za ni častěji než obyvatelé mnoha jiných zemí […] Svoboda má však svou cenu, byť byla v průběhu sta let proměnlivá.“[6]

Wandyczovo dílo je vlastně zpětnou projekcí tehdejší trojice Polska, Československa a Maďarska do minulosti. V jejím titulu přirozeně užil termín „středovýchodní“, neboť právě z Východu její obyvatelé přišli; autor předkládané knihy, který měl příležitost osobně s Wandyczem diskutovat, může doložit, že v tomto termínu není ani stopy po dodnes častém západním pohledu, který z onoho pojmenování vybírá jen druhou část: Poláci, Maďaři, Slováci a Češi jsou považováni za „východníky“; je příznačné, že je to v češtině nezvyklý pojem a ve slovenštině běžné slovo „východniári“ má zcela jiný, domácí význam. Není to však jen předsudek, neboť „střední Evropa má ve 20. století tak nesmírně problematické dějiny, že všechny její jemnější intelektuální, sociální a kulturní proudy jsou pro pozorovatele zvenčí víceméně neviditelné“.[7]

Ve své knize Wandycz už jen zmínkou mohl zachytit rozdělení Československa a vznik Visegrádu, k němuž byl skeptický. Jak patrno, do „své“ střední Evropy nezahrnul „severní křídlo“ postsovětských zemí baltských ani „křídlo jižní“, tehdy ještě jugoslávské Slovinsko a Chorvatsko; Rumunsko a Bulharsko měl zjevně za země balkánské.

Pro současného autora je ovšem samozřejmostí, že se z Visegrádu stala evropská stálice, ať pozitivní, či negativní, jež této čtveřici dodává společný název a tvar: visegrádské země jako jádro střední Evropy jsou také vlastním tématem této knihy. Je to zároveň pokus rozšířit soudobé dějiny až do doby nejsoučasnější, a vnést tak historiografii do hájemství systémových disciplín, jakými jsou sociologie, politologie, filozofie či estetika nebo literární věda, které s aktuálním materiálem běžně pracují.

V tomto případě má historik s nimi v podstatě stejné prameny, ale liší se svým historickým přístupem – ne tak systém, ale příběh. Od běžné historiografie se však liší v tom, že v nejnovější části nemá dostatečný odstup, ačkoli ten není jen čistě časový, ale má i jiné formy: autor sám má za sebou i odstup sociální, dvacet let zákazu povolání a života v dělnickém prostředí, poznání k nezaplacení, sice špatně placené a se ztrátou přístupu k literatuře, ale druhou stránkou byla nezávislost a svobodné diskuse v kruhu Charty 77, jejímž byl signatářem. Přesto se v té době historické práce nevzdal a právě odtud pochází jeho nejúspěšnější dílo,[8] které vyšlo v sedmi vydáních. Omezení z „normalizační“ doby mu v mnohém vynahradilo v roce 1984 hostování na brémské univerzitě a po roce 1989 několik let dalšího hostování v zahraničí. Jistým odstupem je snad i autorův vysoký věk, takže kniha je vlastně jeho ego-historií, spojenou se stálým zápolením, aby myšlení příliš netuhlo.

Po první, retrospektivní kapitole následuje Exkurz: Neoliberální Západ, obraz sféry, do níž osvobozené země vstupovaly, ale tehdy ji viděly jinak. Jádrem knihy jsou přirozeně chronologické kapitoly paralelní historie visegrádských zemí, které jsou vždy kombinované komparativními a syntetizujícími kapitolami.

Přijetí do NATO a EU a adaptace do těchto struktur rozšířilo historii těchto zemí o celé nové dějiště, bez něhož se už jejich historie neobejdou, neboť je také základnou a měřítkem jejich toužebného cíle vyrovnat se nebo se aspoň přiblížit úrovni starých vyspělých členských zemí; analýze pozitivních i negativních výsledků konvergence či integrace jsou věnovány zvláštní kapitoly. Novicové už spolu se starými členy sdílejí i problémy rozšiřování Unie o nové přidružené země, které jsou většinou v jejich sousedství. Všechny čtyři pojednávané země prožily desetiletou dramatickou transformaci a po ní následující náročné začleňování do nových velkých integračních projektů Unie, v posledních letech se bohužel víc referuje o jejich obtížích. To se týká i závažných důsledků těžké rány, kterou Unie utrpěla rozchodem s Velkou Británií.

Vskutku fundamentálním dějem současnosti je nezadržitelný postup globalizace. Visegrádské země nejsou jen jejími procesy obklopeny, ale pronikají do jejich života nejen pozitivními stimuly, nýbrž i řadou krizí, nejprve krizí ekonomickou, poté geopolitickou krizí blízké Ukrajiny a konfliktem s Ruskem, časově následující krizí migrační, souběžné s teroristickou vlnou; jakkoli jsou jich visegrádské země dosud ušetřeny, paradoxně se z nich stal nejkomplikovanější problém ve vztazích s Unií et vice versa. Z hlediska perspektivního je zvlášť závažná krize klimatická, která už začíná působit i na místní mírné podnebí. Nemenší, ne-li perspektivně vůbec největší význam má čtvrtá průmyslová revoluce 4.0, která není převratná jen v ekonomice, ale začíná proměňovat celou společnost a její život, což samozřejmě platí i pro visegrádské země. To je další rozšíření jejich historií.

Sama globalizace je politicky ztělesněná „koncertem“ čtyř velmocí, Ameriky, Evropy, Číny a Ruska, ale také světovými institucemi à la Mezinárodní měnový fond či Světová banka, k nimž se řadí integrační svazky východní i západní; nepominutelná je i role gigantických nadnárodních koncernů, jejichž síle se většina národních států nemůže rovnat. V této souvislosti jsou zařazeny i další dva retrospektivní exkurzy o vývoji Číny, dlouho na Západě málo známé a přehlížené. V knize mají do jisté míry obdobnou, ale protikladnou roli, jako exkurz o západním neoliberalismu: vítězstvím v roce 1949 se Čína stala druhou komunistickou mocností, ale rozchod s Moskvou ji vedl do slepé uličky zmatečné a kruté Maovy diktatury. Teprve Teng Siao-pching zavedl od roku 1987 Čínu na novou cestu, jež chudobnou zemi za třicet let proměnila v pokročilou supervelmoc, dovršující vlastně současnou globalizaci: sílící Čína podnítila proměnu unilaterální nadvlády Západu v čele s Amerikou do tvořící se multilaterality.

To je zcela nové historické prostředí, jímž se obtížně protloukají i velké národní státy, nemluvě o těch malých, k nimž patří státy středoevropské, nevyjímaje ani Polsko, největší z nich. I pro ně je to existenční výzva, jež tvoří novou vrstvu jejich současných dějin. Při úsilí dovést své podání až do nejnovějších dějů, snaží se autor v příběhu posledních let vyhnout svůdným předpovědím budoucnosti: v řadě podkapitol, nazvaných Otázky pro zítřek, usiluje zjistit problémy či deficity, které toto údobí zanechává budoucnosti, kterou oslovuje jen otázkami.

Až na drobné úpravy byla několikaletá práce na knize ukončena v podstatě 31. července 2017.

Za cenné připomínky je autor vděčen Jiřímu Hanákovi, Janu Honovi, Nině Lohmannové, Lubomíru Mlčochovi, Jiřímu Peškovi a Jiřímu Vykoukalovi. Autor vděčí tehdejším doktorandkám Miroslavě Jasenčákové a Miroslavě Kůželové za pomoc a rešerši materiálu; jeho zvláštní dík patří kolegyním a kolegům z Masarykovy knihovny v Jinonicích. Kniha by nevznikla bez Mileny Janišové, jíž budiž věnována.

1)   Karel Kosík, cit. dle Petr Bílek: Střední Evropa je, ale kde?, Literární noviny 4/2015, s. 5.

2)   Příznačná je rozličná terminologie: „Europa środkowa“ nebo „środkowo wschodnia“, „Mitteleuropa“, „Zentraleuropa“, „Ostmitteleuropa“, „Middle East Europe“ etc. V Česku se pojem „středovýchodní“ příliš neujal a dává se přednost termínu „Evropa střední“; někdy užívaná náhražka „Evropa střední a východní“ je zavádějící, neboť spojuje střed s odlišným a rozsáhlým regionem Východu.

3)   Jan Křen: Palackého představy střední Evropy, in: Historické studie (samizdat), Praha 1978, s. 1–35.

4)   J. Křen: Dvě století střední Evropy. 1789–1989, Praha: Argo 2005.

5)   Piotr S. Wandycz: The Price of Freedom: A History of East Central Europe from the Middle Ages to the present, London: Routledge 1992; český překlad vypustil podtitul středovýchodní: Střední Evropa v dějinách od středověku do současnosti. Cena svobody, Praha: Academia 1998.

6)   Tamtéž, s. 258.

7)   Tony Judt – Timothy Snyder: Intelektuál ve dvacátém století, Praha: Prostor 2013, s. 242.

8)   Jan Křen: Konfliktní společenství. Češi a Němci 1780–1918, Knižnice historických studií (samizdat) 1986; 4. vydání, Praha: Karolinum 2013.

1. Historické předpoklady

Souvislost s minulostí (patch dependence)

Rok 1989 a dění v jádru střední Evropy, v budoucí visegrádské čtveřici, nelze pochopit bez širších a namnoze spletitých souvislostí s minulostí či podle teorie patch dependence závislostí na ní. Pro historiky je to samozřejmost, ale důraz na ni kladou i sociologové, kteří ji dokonce označují za „nejmocnější teorii postkomunistické transformace“, neboť poukazuje „na sílu kontinuity společenského vývoje, na tíživost minulého dědictví, na iluzornost toho, že můžeme přejít z jednoho režimu do druhého tak jednoduše, jako se přesedá z vlaku na vlak“.9 Jsou i ekonomové, kteří mají za objektivní kategorii „institucionální paměť“, jež podle nich „sahá velmi daleko zpátky do historie“.10 Britský ekonom klade už konkrétní otázku: „Jak daleko je třeba jít do historie, jak stará historie je ještě relevantní?“ Komunistické období je pro toto téma nepominutelné, ale doba před ním má také svůj význam: v českém případě tento ekonom sám za formotvorné historické údobí považuje dobu „vzniku moderního českého národa v habsburské monarchii“.11 Také pro politického filozofa „je prvním úkolem zkoumat historické pozadí a pravděpodobné meze“.12 Sborník o polské transformaci, vzniklý pod redakcí významné polské socioložky Marie Jaroszové, počíná historikovou kapitolou, která jde dokonce až do 18. století: „Ze všech kořenů naší skutečnosti se dnes jako nejtrvalejší jeví ty, za něž ‚vděčíme‘ dobám saským,“ předcházejícím dělení Rzeczpospolité.13 Symbolickým příkladem vlivu minulosti byl i vznik visegrádského svazku, založeného v únoru 1991 prezidenty Havlem a Walęsou s premiérem Antallem, kteří pro svou schůzku zvolili právě historické místo, maďarský Visegrád, kde v roce 1335 uzavřeli spojenectví králové polský Kazimír III. Velký, uherský Karel Robert a český Jan Lucemburský.

Následující text se také soustředí na historické děje či pozůstatky minulosti, na nichž byl porevoluční vývoj podle terminologie teorie patch dependence závislý a které jej relevantní měrou ovlivňovaly.

Střední Evropa: národy bez státu

Pátrání po historických kořenech středoevropské politické transformace nemůže přejít často přehlíženou skutečnost, že před 1. světovou válkou jen nevelké radikální menšiny zdejších neplnoprávných národů měly v programu státní samostatnost. S výjimkou Poláků (a ještě ne zcela) žádná ze zdejších směrodatných politických reprezentací o samostatnost neusilovala a všechny dávaly přednost sebeurčení v rámci mnohonárodních říší. Typickým příkladem byli Češi, z malých ti větší a vyspělejší, jejichž vůdce František Palacký už v roce 1848 spatřoval národní budoucnost v (reformované) habsburské monarchii.14 K Rakousku Čechy odedávna přitahovala potřeba ochranného štítu proti rostoucí moci Německa a později k tomu přibyly i zřetele ekonomické, rozsáhlý trh monarchie pro sílící český kapitál. Tuto realistickou rozvahu vyznávala i moderní generace: T. G. Masaryk (samostatnost národ nespasí, zvlášť ne s třetinou „německých velezrádců“), mladočeši Josef Kaizl (samostatnost à la Srbsko není cílem pro moderní národ) a Karel Kramář (samostatnost je fantasmagorie) a sociální demokrat Bohumír Šmeral (samostatnost bude jen nárazníkovým státem a kořistí velmocí).15

Cílem jejich předválečné „pozitivní politiky“ nebylo nedosažitelné maximum „historického práva“, ale optimum spatřované v získání trvalého podílu na ústřední vládě a státní byrokracii, aby se Češi stali v Předlitavsku národem (spolu)vládnoucím jako haličští Poláci a aby reformované Rakousko i jim bylo svého druhu „státem národním“. K této orientaci inklinovaly i vůdčí garnitury pobaltských národů v carském Rusku nebo nemaďarské národy v Uhrách, byť byly povětšinou na počátku této cesty a přece jen po ní postupovaly, i když vlády každý takový krok brzdily.

Příbuzenství této prozíravě zdrženlivé a sebeomezující strategie s orientací potomků na integraci s Evropskou unií je nabíledni, třebaže si to po roce 1989 málokdo uvědomoval. Vliv na to měl výsledek 1. světové války, kdy se historie dala jinou cestou: kdyby zvítězilo vilémovské Německo, Rakousko-Uhersko nebo carské Rusko, nedala se žádná vstřícnost vůči neplnoprávným národům a jejich pozitivní politice čekat. Její velcí zastánci, Masaryk a Kramář, ji také opustili a přiklonili se k myšlence státní samostatnosti, s níž operovaly i obě válečné aliance. Centrální mocnosti v roce 1916 dokonce zřídily na dobytém území ruského záboru loutkovou polskou vládu. Na straně Dohody americký prezident Wilson vyhlásil ideu sebeurčení a do svých čtrnácti válečných cílů zařadil obnovu polské Rzeczpospolité, ale druhým národům sliboval jen autonomii v Rakousku-Uhersku, jež Dohoda chtěla zachovat, odtrhne-li se od Německa. Tyto původně diverzní manévry velmocí však posílily ambice nestátních národů a na konci války stanuly vítězné dohodové velmoci před fait accompli: namísto mnohonárodních říší habsburské a carské v celé střední Evropě mezi Německem a (sovětským) Ruskem živelně vzniklo devět nových národních států, v nichž byly nastoleny demokratické režimy západního střihu – v dosud monarchické střední Evropě vznikla nová sféra demokracie.

Versailleské mírové konferenci, z níž bylo vyřazeno sovětské Rusko i poražené Německo, připadla role arbitra v nepřehledných sporech a válkách nových států, jejichž elity opustily svou předválečnou zdrženlivost a jejich nynější, maximalisticky pojímaná sebeurčení se křížila a byla v mnohém neslučitelná. Rakousku mírová konference vlastně vnutila národní samostatnost, když mu zakázala sloučení („anšlus“) s Německem a z velkých Uher vzniklo též malé národní Maďarsko. Obě země byly ale přetíženy tím, že zdědily velmocenskou státní výbavu Předlitavska a Zalitavska, a předimenzované byly pro ně i obě metropole, Vídeň a Budapešť.

Rakušané se časem do své nové existence vžili, a dokonce v ní nalezli smysl, ale pro Maďary byla myšlenka vlastního národního státu nepřijatelná. Všechny tři jejich poválečné politické garnitury usilovaly o zachování Uher: první vláda Károlyiho si je představovala demokratické, následující několikaměsíční rudá diktatura je chtěla mít komunistické a kontrarevoluční „bílá“ diktatura admirála Horthyho zachovala aspoň formálně monarchii; dva pokusy Habsburka Karla o návrat Horthy zlikvidoval, převzal moc jako regent a stanul v čele prvního autoritativního režimu ve střední Evropě. Mírová konference ve francouzském zámku Trianon byla na neústupné Maďary mimořádně tvrdá a vytvořila národní Maďarsko okleštěné: z více než čtvrtiny Maďarů se staly menšiny v sousedních státech vítězných, v Rumunsku, Československu a Srbsku. Maďaři na tuto ránu reagovali heslem „Nem! Nem! Soha!“ (Ne! Ne! Nikdy!) a jejich většina se s tímto stavem nikdy nesmířila. Maďarsko se stalo prvním revizionistickým státem a ve střední Evropě vznikl problém, který se bude znovu a znovu vracet – dodnes.

Všechny ostatní nové národní státy měly národnostní problémy v podobě početných menšin. Ačkoli už tehdy byly navrhovány přesuny či odsuny obyvatelstva, aby tak vznikly státy čistě národní, jak se stane po druhé válce, ve Versailles se o tom neuvažovalo a konference otázku menšin řešila zvláštním mezinárodním ochranným režimem v duchu nového mezinárodního řádu, který navrhl americký prezident Wilson v podobě Společnosti národů, jež měla spory států řešit mírovou cestou. Osudnou ránu však utrpěl tento projekt už při svém zrodu: členství Ameriky, mocnosti nejkvalifikovanější pro roli nestranného arbitra, zamítl izolacionistický kongres.

Střední Evropa: „národní“ státy

Přes všechny optimistické naděje bylo zakladatelské údobí nových států nepříznivé, není-li to slabé slovo: první roky jejich existence byly plné vzájemných konfliktů, válek a sociálních bouří, způsobených poválečnou hospodářskou krizí a rozvratnou hyperinflací, jíž se vyhnulo jen Československo. Až v následujících „zlatých“ dvacátých letech mohla začít nezbytná přestavba do nových poměrů, která však křehké a nezkušené demokratické režimy přetěžovala a nové státní národy na to všechno nebyly dostatečně připraveny. Ve veřejnosti ovšem působila úleva od válek a v nových státech radost z nově nabyté samostatnosti; skeptickým Kassandrám se nevěřilo.

Největší Polsko, větší než všechny ostatní dohromady, zvítězilo v roce 1921 nad Sověty ve válce o své východní historické země, v nichž však převažovali Bělorusové a Ukrajinci a Poláci tvořili jen dvě pětiny obyvatelstva. Vnitřně Polsko prožívalo chronickou politickou krizi, kterou ukončil v roce 1926 vojenský převrat maršála Piłsudského. Pod heslem „sanacje“ (ozdravění) vznikl specificky polský autoritativní a vojácký režim maršálovy osobní moci. Parlament byl zachován a v něm připuštěna pravá i levá opozice, ale za krize pak režim přitáhl otěže a vláda sociální protesty i politickou opozici brutálně potlačovala. Po Maďarsku byla tato druhá diktatura chmurnou předzvěstí pro zdejší demokracie, jež čekal podobný osud za velké hospodářské krize, která nečekaně vypukla v Americe v roce 1929.

V Evropě nejvíc otřásla Německem, kde v roce 1933 slabá výmarská demokracie podlehla hitlerovské totalitární diktatuře, jež byla pro sousední středoevropské země bezprostřední hrozbou. O rok později padla i demokracie rakouská a Československo zůstalo v tomto regionu poslední demokracií. Samo bylo však ve složité vnitřní situaci. Republika nebyla státem národním, ale národnostním, v němž Češi, iniciátoři nového státu, tvořili jen polovinu obyvatelstva a teprve se Slováky představovali většinu. Pro roli státního národa byli Češi poměrně dobře připraveni: jediní ze Slovanů byli vyspělým národem průmyslovým s produktivním zemědělstvím a moderní kulturou. Ostatně už před válkou koloval bonmot, že Češi jsou již státním národem, kterému už jen ten stát chybí. Nedoceněno bývá, že československá demokracie, posilovaná mimořádnou autoritou prezidenta Masaryka, byla výrazně civilní, bez paramilitárních organizací a s loajální armádou. Československo prokázalo největší odolnost: i v těžkých 30. letech měla vláda spolehlivou parlamentní většinu (z 300 poslanců 172), jejíž slabou stránkou byla však nedostatečná flexibilita, zvláště v národnostních problémech.

Prvním a nejvážnějším byla silná a po všech stránkách vyspělá třímilionová německá menšina, která měla za sebou dlouholetou kariéru přední součásti vládnoucího národa Rakouska. Po počátečním odporu proti Československu daly se však demokratické (aktivistické) německé strany cestou podobnou někdejší české pozitivní politice a od roku 1926 se staly jedinou menšinou v Evropě, která se podílela na vládě. Teprve za hospodářské krize, která německé průmyslové pohraničí silně zasáhla, se v německém táboře odehrál převrat: vedoucí silou se stala nová sudetská strana, zprvu sice hlásající autonomii, ale pod vlivem silného nacistického křídla a hitlerovského Německa, odkud byla i financována, se začala orientovat na odtržení německého pohraničí a připojení k Německu, zatímco demokratická menšina, sociální demokraté, komunisté, několik kněží a občanských osobností, statečně bránila Československo. Po Mnichovu se situace zkomplikovala: jen menšina této menšiny zůstala československé věci věrná, kdežto většina se od ní odtáhla, s Čechy se rozešla a Češi se rozešli s ní. Když pak v roce 1942 vůdce této menšiny Wenzel Jaksch protestoval proti britskému odvolání Mnichova, přišel o přízeň Britů a ti se s Čechy shodli na poválečném vysídlení. V témže roce přišla z Británie další rána pro osud sudetských Němců, a to zneplatnění Mnichovské dohody britskou vládou 5. 8. 1942 (na pozadí atentátu na říšského protektora Reinharda Heydricha), což vytvořilo právní rámec pro odsun německých menšin z východní Evropy. Příští osud sudetských Němců se pak ztotožnil s osudem Německa a dokonale jej vystihl historik: „Hrobník sudetských Němců a jejich světa se jmenuje Adolf Hitler.“16

Slováci: nový činitel střední Evropy

Zvláštním a odlišným případem byli v Československu Slováci, budoucí čtvrtý národ visegrádské skupiny. Češi, Poláci i Maďaři byli starými národy historickými a státními, třebaže každý časem o svůj stát přišel. Slováci, odedávna v Uhrách sídlící, patřili do natio hungarica, ale jejich svébytnost nebyla dlouho vůbec uznávána a slovenské národní hnutí se těžko prosazovalo. Dvoumilionové chudé rolnické etnikum s tenkou vrstvou národovecké inteligence, hlavně kněžské, bylo v Uhrách podrobeno nejtvrdší maďarizaci: neměli ani jednu střední školu a na jejich území byla jen maďarská správa. Už před první válkou však slovenská společnost zjevně ožívala, Slováci získali i nevelké parlamentní zastoupení, ale ještě za války v emigraci doporučoval jejich vůdčí představitel Milan Rastislav Štefánik (1880–1918) s ohledem na to, že v zahraničí byli málo známí, operovat jen s titulem le pays tchéque.

Moderní slovenská společnost vznikala vlastně až za Československa, třebaže ještě v roli junior partnera. Umnou konstrukcí československého národa o dvou větvích se Slováci stali součástí vládnoucího národa s trvalým podílem na vládě, i když správu museli nahrazovat Češi – příliš dlouho. Nové postavení Slováků stvrzovala i polovina státního názvu a hymny, slovenština se stala rovnou větví československého státního jazyka, rychle se začalo rozvíjet slovenské školství, v roce 1919 byla založena v Bratislavě univerzita a v roce 1927 v zemském zřízení republiky získalo Slovensko poprvé v dějinách politicko-administrativní tvar; Milan Hodža, jediný Slovák ve funkci premiéra se jím stal až na sklonku první republiky, zatímco ve čtyřicetileté historii komunistického režimu, lze-li předeslat, byla ve čtveřici hlavních mocenských funkcí rovnost: dva Češi a dva Slováci. Namísto tradičního centra národního hnutí v provinčním Martině stala se centrem tehdy ještě silně maďarsko-německá Bratislava, která se však rychle modernizovala a slovakizovala. Moderní demokratické prostředí republiky bylo pro Slovensko vpravdě živou vodou: už ve 20. letech mělo poměrně početnou vrstvu sekulární inteligence; tehdy vznikla vlastní univerzitní věda i pozoruhodné avantgardní umění.

K tomu však vývoj dospěl až v rozličných zákrutech, mezi nimiž byly i stinné stránky nového Československa. Pro slabou slovenskou ekonomiku nebyla vždy příznivá koexistence se silnou ekonomikou českou. Zaostalý slovenský venkov se v té době ještě příliš nezměnil a industrializace začne až zbrojním průmyslem ve 30. letech, kdy přínosem pro konkurenční schopnost Slovenska byla i výstavba jeho železničního spojení na západ. Oba národy s mimořádně blízkými jazyky se lišily nejen rozdílnou historickou zkušeností Uher a Rakouska, ale i duchovně: Češi byli nábožensky vlažní katolíci nebo „husité“, Slováci povětšinou hluboce věřící katolíci a církev byla pro ně nespornou autoritou. Toto druhé konzervativní a katolické Slovensko politicky reprezentovala ľudová strana zasloužilého a ctěného národovce pátera Hlinky, která kolísala mezi státní loajalitou a separatismem; v tom míval prsty maďarský revizionismus a pro spojení s ním byl odsouzen jeden z čelných předáků strany Béla Tuka. Přestože se už i na mezinárodní scéně se Slováky začalo počítat, česká politika se svým paternalisticko-centralistickým sklonem dlouho jejich vzestup nedoceňovala, což mezi nimi posilovalo nacionalistické a separatistické tendence, které však převládly až po Mnichovu.

Podle slovenského historika „některé dlouhodobé vývojové trendy, založené počátkem století, které akcelerovaly po roce 1918“, pokračovaly i ve vazalské Slovenské republice, kdy se vytvořila státní výbava a Slováci se stali státním národem.17 Motorem těchto změn byli třicátníci, mladá generace ľudové strany, jejíž značná část kompromitovaná spojenectvím s nacistickým Německem po válce odpadla. Druhá část této generace byla významnou silou ve Slovenském národním povstání, jehož nosnou roli však „znemožnila vojenská porážka“, která pak po válce ulehčila „eliminování slovenské samosprávy spojenými silami centralismu“.18 Už tehdy však byla patrná dynamika mladého národa, kterou předvádí jeho současná success story.

Střední Evropa pod nacistickou okupací

Rokem 1938 začalo půlstoletí, jež národy střední Evropy prožily pod dvěma diktaturami, německo-nacistickou a rusko-komunistickou. Na sklonku 30. let byla politicky fatálně rozdělená střední Evropa akutně ohrožena stále agresivnější politikou hitlerovského Německa, před níž západní velmoci ustupovaly. Rakousko v obavě před Německem hledalo oporu v Itálii, kdežto Maďarsko inklinovalo spíš k Německu. Polsko i Československo sice přináležely k francouzskému bloku, ale každé zvlášť a nadto mezi nimi bylo trvalé napětí. Kromě sporné otázky Těšínska obě země rozděloval i postoj vůči Sovětskému svazu: pro Polsko historický nepřítel, pro Československo ve 30. letech už spojenec. Praha iniciovala spojenecký svazek tzv. Malé dohody s Rumunskem a Jugoslávií, namířený proti maďarskému revizionismu a politicky vázaný na Francii, ale ekonomicky byli oba tito českoslovenští partneři orientováni na Německo; největším deficitem však byla absence Polska ve svazku. Na rozdíl od Československa se maršálovi Piłsudskému podařilo v roce 1934 uzavřít smlouvu o neútočení s Německem, své blízké však před Německem varoval a vybízel k přípravám na válku s ním. Československo v roce 1935 uzavřelo spojeneckou smlouvu se Sovětským svazem, provázanou článkem o vzájemné pomoci se smlouvou francouzsko-sovětskou v marném pokusu o vytvoření systému kolektivní bezpečnosti v Evropě. A ministr zahraničí Beneš se nezávisle a na dálku shodl s Piłsudským: i on s válkou s Německem počítal a prosadil rozsáhlé zbrojení a stavbu pohraničních pevností.

Prvním krokem k porobení střední Evropy nacistickým Německem byl „anšlus“ Rakouska, vydávaný za akt německého sebeurčení a tehdy ještě většinou Rakušanů vítaný. Na mnichovské konferenci v září 1938 premiéři Británie a Francie Československo Německu vydali a doma je za to uvítal potlesk veřejnosti. Od Československa bylo odtrženo německé pohraničí a na kořisti se podílelo Polsko záborem Těšínska i Maďarsko záborem jižního a východního Slovenska s druhým největším městem Košicemi. V březnu 1939 hitlerovské Německo zbytek Československa zlikvidovalo: pro anexi českých zemí už neplatilo německé sebeurčení a fikce státnosti, jakou byl Protektorát Čechy a Morava, měla Západ uklidnit. Tzv. státní prezident, autonomní vláda a česká správa cele podřízená německým orgánům byla stále více omezovaná. Konečným cílem bylo podle prvního říšského protektora von Neuratha „vyplnění tohoto prostoru německými lidmi“;19 ve zkratce vystihuje podstatu nacistické politiky titul nejnovější knihy Germanizovat a vysídlit.20 „Konečné řešení“ české otázky bylo ale odloženo až po vítězství, neboť zdejší průmyslový potenciál byl pro německou válku nepostradatelný. K udržení klidu byl zde teror vždy pečlivě dávkovaný, ale odpor proti okupačnímu režimu manifestovaly už velké demonstrace na podzim 1939. Pro tehdejší českou realitu byla příznačná v roce 1942 poprava prvního předsedy protektorátní vlády generála Eliáše za spolupráci s odbojem, jehož největším činem byl zanedlouho poté atentát na šéfa nacistické Bezpečnosti Heydricha.

V září 1939 přišlo na řadu Polsko, které si tajně rozdělili oba diktátoři, Hitler a Stalin: po vojenské porážce byla západní část Polska okupována Německem a východní Sovětským svazem. V případě německého vítězství by se ale budoucnost Čechů a Poláků asi příliš nelišila: oba národy neměly být ani satelitními státy, s jakými nacisté počítali pro okupované země západní. Okupační režim v Polsku, mnohem tvrdší než v Čechách, byl vlastně dvojí: víc než dva roky byla východní část Polska okupována Sověty a mnoho Židů tam našlo útočiště, ale teror proti Polákům za německou částí nezaostával. Z území Polska a jeho východních sousedů nacisté učinili „krvavé země“,21 které se staly dějištěm největšího zločinu dějin, konečného řešení (Endlösung), jímž bylo vyhlazení skoro šesti milionů evropských Židů, z nichž největší části pocházely z Polska nebo Sovětského svazu; obětí vraždící mašinérie bylo i pět milionů Poláků, zejména jejich inteligence, kterou hitlerovci chtěli vyhladit nejdříve.

Poláci byli též první na řadě v druhém Endlösung, jež nacisté připravovali pro Slovany, považované rovněž za podřadnou rasu. Zvláštní projekt, nazvaný „Generalplan Ost“, vypracovali němečtí odborníci pro „Lebensraum“ na Východě, který se měl po vítězství stát německou kolonií a Slované měli tam být vysídleni jako obsluha německého panstva, odhadované počty se pohybovaly mezi 30 až 50 miliony a předzvěstí byly deportace milionů „ostarbeiterů“ na otrocké práce do Německa. Hrůzný záměr Ostplanu měl být snad i osudem „slovenského národa“.22 Dík vítězství Spojenců se tento plán už neuskutečnil a pozornosti historiografie až příliš často uniká.

Polsko bylo však „krvavou zemí“ i v jiném než Snyderovu smyslu: bylo krvavým dějištěm zoufalých židovských povstání a silné rezistence polské Armie Krajowe, která patřila v Evropě k největším a jejímž tragickým vrcholem bylo varšavské povstání v roce 1944. Krvavým dějištěm byly i všechny tři fronty, kde polské i československé vojenské jednotky bojovaly na straně Spojenců; Poláci a Češi byli v Evropě výjimkou, neboť neztratili ani kapku krve bojem na německé straně. Nicméně dost Poláků z plně zabraných východních území bylo Wehrmachtem odvedeno stejně jako Češi ze sudetských území.

Rozdílná historická zkušenost vedla k tomu, že i za války zaujímali Poláci a Češi odlišné postoje k Sovětskému svazu – et vice versa. Odhalení sovětského zločinu v Katyni mělo za následek rozkol mezi polskou exilovou vládou a Moskvou, kdežto prezident Beneš s výhledem, že po válce bude Sovětský svaz ve střední Evropě rozhodující silou, usiloval o těsné spojenectví. Do Polska Stalin dosadil prosovětskou kryptokomunistickou vládu a premiérovi londýnské exilové vlády Mikołajczykovi nezbylo než se k ní v nerovné pozici přidat, zatímco Beneš s vládní koalicí moskevské a londýnské emigrace se do vlasti vrátil jako vítěz, i když jen nakrátko.

Za války však existovala i druhá střední Evropa: z Maďarska a Slovenska se stali vzájemně rivalizující spojenci Německa a jejich jednotky byly nasazeny na východní frontě; slovenské strážily jen v zázemí. To se však týkalo „bezpečnostní divize“, „rychlá divize“ se účastnila bojů o Kyjev a severní Kavkaz, maďarské jednotky utrpěly těžké ztráty ve stalingradské bitvě. Maďarsko ze spojenectví s Německem mělo mimořádný prospěch: v letech 1938–1941 získalo všechna Trianonem odtržená území s maďarskými menšinami; stalo se státem se čtvrtinou nových menšin nemaďarských, jimž vládlo tvrdou rukou a žádná menšinová práva jim neposkytlo. V roce 1944 však na neúspěšný pokus vymanit se ze svazku s Německem doplatilo nacistickou okupací a novou vládou fašistických Šípových křížů. Ti se aktivně podíleli na záhubě značné části maďarských Židů a drželi Maďarsko jako posledního Hitlerova spojence až do hořkého konce. Jako poražená země bylo Maďarsko podrobeno sovětské okupační správě a válečná role Maďarska pohřbila všechny naděje na nápravu Trianonu – nespravedlivostí nelze spravedlnosti dosáhnout.

Malé Slovensko bylo vlastně prvním válečným spojencem Německa: jeho jednotky se zúčastnily už války proti Polsku, ale jejich roli vystihl dobový vtip, že prezident Tiso poslal na bratry Poláky „všetky tri tanky“; Slovensko za to získalo zpět pár vesnic zabraných Polskem po Mnichovu. Nová Slovenská republika byla však jen nacistickou loutkou, jejíž klerofašistická vláda měla na svědomí zločinný hřích, když 60 tisíc „svých“ Židů vydala na pospas vraždění v německých vyhlazovacích táborech, za což Bratislava dokonce platila; mnozí ľuďáci se na arizaci obohatili a možnost kariéry skýtala i výstavba kompletního státního zřízení, jež do té doby Slovákům chybělo.

Na rozdíl od Maďarska působil na Slovensku sjednocený občansko-komunistický odboj, k němuž se přidala i část důstojnického sboru, kterému se však v létě 1944 nezdařil plán uvolnit Rudé armádě postup přes obtížné Karpaty a urychlit tím osvobození. Povstání vedené ve znamení obnovy Československa ovládlo pak střední Slovensko a dva měsíce odolávalo německé přesile. Vojensky sice podlehlo, ale kolaborantský režim byl zcela vyřízen a Slováci povstáním vstoupili do spojeneckého tábora. Na Slovensku a v Maďarsku se vedly těžké boje, Bratislava i Budapešť byly osvobozeny až koncem dubna. Také Češi nebyli válečných ztrát ušetřeni: české či pražské povstání, započaté 5. května, stálo na tři tisíce padlých a v Čechách se bojovalo ještě 11. května.

Komunistické hnutí ve střední Evropě

Válečné rozdělení střední Evropy po roce 1945 rychle mizelo, neboť všechny zdejší státy, vítězné stejně jako poražené, se zakrátko staly součástí sovětského bloku. Na čtyřicet let se osudem střední Evropy stal ruský komunismus, počátky jehož sedmdesátileté existence měly ve střední Evropě silný ohlas, patrný i v tom, že v roce 1918 byla právě zde založena polovina prvních komunistických stran a největší komunistická revoluce mimo Rusko se odehrála v Maďarsku v roce 1919. Druhou a neméně závažnou stránkou byla skutečnost, že sovětské Rusko ve svých počátcích mělo právě se střední Evropou velké konflikty: v roce 1918 se s bolševiky utkaly československé legie a největší válkou, kterou sovětské Rusko vedlo, byla válka s Polskem v letech 1920–1921.

Když se nové středoevropské státy po dvaceti letech staly kořistí vpravdě smrtonosné diktatury hitlerovské, měl Sovětský svaz lví podíl na její porážce. Rudá armáda také skoro celou střední Evropu osvobodila a její poválečná přítomnost se stala mocenskou pojistkou sovětského vlivu. Poražené Maďarsko bylo postaveno pod dohled sovětské Kontrolní komise, sovětská armáda byla zde armádou okupační a nový status získala až po povstání roku 1956 smlouvou o svém „dočasném pobytu“, který ovšem skončil až po roce 1989. V Polsku, kde se vojenské jednotky KGB účastnily likvidace národního odboje Armie Krajowe, sovětská armáda pak setrvala z titulu spojení se sovětskou okupační zónou ve východním Německu a právní status získala až dohodou s Gomułkou také v roce 1956. Československo bylo jediné, odkud již koncem roku 1945 odešly obě spojenecké armády, sovětská i americká, a prožilo tři roky relativní svobody v režimu, pro nějž se ujal název „lidová demokracie“.

Země, jež se staly součástí sovětsko-komunistického bloku, měly za sebou vývoj zcela odlišný od Sovětského svazu a podle výstižné historikovy zkratky měly také pro socialismus rozdílné „(in)dispozice“.23 I první kritičtí ruští autoři, kteří se objevili po pádu Sovětského svazu a pro hnutí v těchto zemích razili pojem „východoevropského socialismu“, kladli důraz na jeho počátky, jež nebyly „totalitárně komunistické“. Podle jednoho z nich tehdejším vůdcům, Dimitrovovi, Gottwaldovi či Gomułkovi, naopak „imponovala linie národního modelu socialismu“, k němuž lze dojít mírovou a nesovětskou cestou „nikoli přes diktaturu proletariátu, ale přes lidovou demokracii“.24

Historicky to byla vlastně jen nedlouhá epizoda, s níž moskevský diktátor brzo rázně skoncoval. Největší rána to byla pro naděje polských komunistů Gomułkova typu, že se v polské společnosti etablují, neboť komunistický režim byl právě v Polsku nejméně zakotven, z nemalé části proto, že byl proruský a Rusko bylo odedávna polským protivníkem. Ostatně to věděl i Stalin, podle něhož „se dá spíš kráva osedlat než v Polsku zavést komunismus“.25 Už od polsko-sovětské války, kdy komunisté stáli na sovětské straně, měla strana stigma cizí, ruské moci a v meziválečném Polsku byla také zakázaná. I osvobození z nacistického jha Rudou armádou v roce 1945 mělo v sobě hořkou příchuť nesvobody a první poválečné doby byly dějištěm ozbrojeného odporu zbytku Armie Krajowe. Ale komunisté věřili, že jsou schopni vybudovat moderní Polsko a že si tak získají i národní legitimaci. Přesto však jejich postavení nebylo nikdy zcela jisté, ve společnosti zůstával stále silný a protirusky zabarvený antikomunismus a Poláci dodnes do své historické posloupnosti první, druhé a třetí Rzeczpospolité „lidové“ Polsko neřadí, ačkoli tato éra nebyla jen samou černotou, i když na začátku i na konci jí bylo dost. „Dříve než v jiných státech východního bloku polské státní a stranické vedení přestalo své cíle předkládat dogmaticko-komunistickými hesly. Gierek, nástupce Gomułky, sliboval všeobecný blahobyt, Jaruzelski záchranu vlasti a o komunismu se už přestalo i mluvit. V žádné jiné zemi ve východním bloku komunisté nezacházeli tak opatrně a tak mírně se zvláštnostmi a národními citlivostmi jako v Polsku a svobodné prostory nebyly nikde tak otevřené jako zde.“26 Tomu také napomáhalo, že moskevský patron komunistů garantoval existenční polský zájem, totiž nové západní hranice, které Spolková republika dlouho zpochybňovala. Příčiny byly i ekonomické: prvotní industrializace podle sovětského vzoru byla přece jen pokrokem a agrární Polsko se vyvinulo ve stát agrárně průmyslový, který jen v první polovině 50. let poskytl zaměstnání skoro dvěma milionům venkovanů.27

Komunistická strana Polska, která vznikla v roce 1918 a v Polsku pak působila v ilegalitě, prožila těžkou chvíli, když byla v roce 1938 Stalinovým rozkazem rozpuštěna; v Moskvě si patrně už napřed uvolňovali ruce v politice vůči Polsku, jež se v následujícím roce stalo předmětem rozdělení dohodou s Německem. V roce 1943, když Stalin rozpustil Kominternu, aby posílil důvěru západních spojenců, se pro zbytek polských komunistů našlo nové poslání, totiž obnovit v okupovaném Polsku stranu jako protiváhu Armii Krajowe; pod novým názvem Polská dělnická strana (založena již 5. 1. 1942) se komunistům podařilo zorganizovat ve východním Polsku partyzánskou Armii Ludovou a vytvořit základnu pro budoucí prosovětskou vládu v Lublinu. Na osvobozeném území strana také rychle rostla: jen v první polovině roku 1945 stoupl počet jejích členů desetinásobně.

Zvláštností Polska a trvalým zdrojem politické lability tamního komunistického režimu byla silná pozice katolické církve, později podpořená i polským papežem. Pronásledováním nikdy nezlomena, vždy narušovala monopol komunistické moci, která ji musela respektovat – et vice versa. Politickou nestabilitu doprovázela i chronická nestabilita ekonomická, jejímž paradoxním zdrojem byl úspěch první velké polské vzpoury v říjnu 1956, kdy Gomułka vyjednal souhlas Moskvy s tím, že se zemědělství v Polsku nebude kolektivizovat. Nějakou dobu v něm polská společnost viděla národního hrdinu a komunistická strana se tehdy poprvé přiblížila uznání za národní sílu. Průzkumy veřejného mínění dokládají dokonce i porozumění značné části veřejnosti pro vojenský puč generála Jaruzelského v přesvědčení, že jen předešel sovětské invazi, ale antipatii Poláků k ruskému komunismu to nijak nezměnilo.

Polsku v mnohém byla podobná i historická tradice Maďarska, v jehož paměti žily a stále žijí tři porážky ze strany Ruska v letech 1848, 1945 a 1956. Velkým dějem ruského komunismu v Maďarsku byla komuna roku 1919, jíž se dávala vina za tvrdost Trianonu. Od té doby i zde na komunistické straně ulpělo ódium ruské agentury a v horthyovském režimu byla také zakázána a tvrdě pronásledována. Podobně jako v Polsku byla i v Maďarsku za války strana v ilegalitě obnovena, ale ne pod titulem strany komunistické: nejprve si dala název Strana míru a v roce 1945 jej změnila na Maďarskou stranu pracujících. Proti nejsilnější poválečné straně malorolnické preferovala zprvu slabé komunisty sovětská okupační Kontrolní komise. Sice jim to přidalo na pověsti ruských agentů, ale mocensky získali a „salámovou metodou“ pak nekomunistické strany vytlačili z vlády a celého veřejného života. V pověstném „polofeudálním“ zřízení Maďarska komunistická strana prosazovala i radikální pozemkovou reformu, jež byla dílem komunistického ministra zemědělství Imre Nagye. Maďarsko se od počátku vyznačovalo ostrou polarizací: šéf strany, zarytý stalinista Mátyás Rákosi nastolil v Maďarsku patrně nejtvrdší diktaturu, jejímž „nejostřejším protivníkem“ byl neméně protikomunisticky zarytý kardinál József Mindszenty;28 ve straně pak Rákosiho konkurentem byl Imre Nagy. Po potlačení národního povstání Sovětskou armádou v roce 1956 Sověti postavili do čela Jánose Kádára, který rozpoutal vskutku brutální teror. Skoro milionovou, ale rozloženou stranu rozpustil a inicioval stranu novou pod názvem Maďarská socialistická dělnická strana, jež už za rok měla 350 tisíc členů. V roce 1962 Kádár vyhlásil jakýsi smírný „liberální“ obrat pod heslem „kdo není proti nám, je s námi“, což je opak Leninova postoje „kdo není s námi, je proti nám“.29 Jeho obraz se začal měnit do podoby paternalistického „otce národa“, ale na sklonku 80. let se opět objevil Kádár krvavého teroru a národním hrdinou Maďarska se stal popravený komunista Imre Nagy.

Vývoj Československa se od obou předchozích zemí značně lišil a lišila se i komunistická strana, která vznikla až v roce 1921, později než radikální komunistické sekty v sousedství, protože představovala autentický radikální socialismus, což je pojem Zdeňka Kárníka. Vyvinula se organicky z většinové české levice sociální demokracie a měla silnou základnu v dělnictvu a podporu i v avantgardní inteligenci. KSČ, jediná internacionální strana v Československu, byla také v tehdejší střední Evropě jedinou legální komunistickou stranou a ve volbách získávala zpravidla kolem 10 % hlasů. Od roku 1929, kdy vedení převzala mladá, stalinsky formovaná generace, ovšem věrně sledovala zákruty sovětské politiky. V souladu s jejím o něco pozdějším antifašistickým zaměřením se KSČ aktivně účastnila boje za obranu republiky a s výjimkou křivé epizody let 1939–1941 jako jediná z evropských komunistických stran spolupracovala s občanským odbojem nekomunistickým. Třebaže (nejednotné) nekomunistické strany získaly ve volbách roku 1946 tři pětiny hlasů, KSČ, v roce 1945 už milionová strana, zvítězila se skoro 40 % hlasů také dík svému sepětí se Sovětským svazem a Klement Gottwald jako předseda největší strany byl od roku 1946 předsedou vlády. Na rozdíl od strany polské či maďarské, které musely o svou národní legitimaci bojovat a ruský původ komunismu byl v jejich společnostech malusem, v české i slovenské společnosti byl bonusem.

Od podzimu 1947 se KSČ podle moskevských směrnic začala orientovat na získání monopolu moci. První krok učinila na Slovensku, kde nátlakem připravila většinovou Demokratickou stranu o vedení tamní vlády. Rozhodující politickou krizi v únoru 1948 zvládla pak KSČ tak dokonale, že ani nebylo třeba intervence, kterou Sověti nabízeli. Demokratické strany nebyly s to vyrovnat se jí v mobilizaci mas a jejich předáci politicky manévrovali tak neobratně, že těžce nemocný prezident Beneš v obavách o rozkol společnosti už neodmítl Gottwaldovu reorganizaci vlády, takže přechod k stranické diktatuře proběhl vlastně ústavní cestou.

Dilemata ruského komunismu

Převrat v Československu završil výstavbu sovětského bloku, který byl mezníkem v dlouhém historickém pásmu vztahů mezi střední Evropou a Ruskem, když se před dvěma sty roky stalo jejím sousedem. Ještě výraznějším mezníkem se pak stala sedmdesátiletá éra ruského komunismu, která začala říjnovou, podle nového kalendáře listopadovou revolucí roku 1917. Její zápalná hesla mír, půda a sebeurčení měla největší ohlas a důsledky právě v tehdejší střední Evropě, kde přispěla význačnou měrou k pádu obou zdejších monarchií, německé a rakousko-uherské.

Revoluce vedená komunistickou (bolševickou) stranou zavrhla „buržoazní demokracii“, rozehnala ruské Ústavodárné shromáždění a své nové zřízení založila na soustavě zdola volených nebo živelně vzniklých samosprávných orgánů – sovětů či rad vojáků, dělníků a rolníků. Tento projekt „přímé demokracie“ silně ovlivnil poválečné revoluční bouře, během nichž došlo k rozkolu socialistického hnutí. Před válkou opoziční sociálnědemokratické strany se zařadily do poválečného versailleského pořádku a jako vládní strany prosadily v poválečné Evropě řadu závažných reforem.

Proti nim se zformovala revoluční opozice v nových stranách komunistických, inspirovaných ruským příkladem. První z nich byly povětšinou nevelké sekty, jejichž pokusy o převrat na ruský způsob se odehrály právě ve střední Evropě, ale rychle ztroskotaly a jen maďarská „komuna“ vydržela několik měsíců. Největší komunistický pokus proběhl v Německu, kde z tamní listopadové revoluce vzešla podle ruského vzoru republika rad (sovětů) s vládou lidových komisařů. Většina tamních sovětů se však nedala ruskou cestou a jejich sjezd v prosinci 1918 se vyslovil pro volbu Ústavodárného shromáždění, jež pak zasedalo ve Výmaru. Proti němu vzniklo povstání, během něhož byla založena nevelká Komunistická strana Německa, jež se stala masovou až po několika letech. V Československu se vyhrotila situace v prosinci 1920, kdy tehdy ještě sociálnědemokratická levice vyhlásila protestní generální stávku kvůli stranickému majetku, která na několika místech přerostla do pokusu převzít moc; prezident Masaryk reagoval střízlivě: místo uvažovaného zákazu strany vyhlásil vbrzku amnestii pro zatčené předáky. KSČ, jež byla co do podílu na obyvatelstvu největší komunistickou stranou mimo Rusko, pak jako jediná v celém okolí zůstala legální.

V březnu 1919 byla v Moskvě jako protějšek II. sociálnědemokratické internacionály založena III. komunistická internacionála a stranám, které do ní chtěly vstoupit, uložila přísné podmínky, jejichž jádrem bylo přijetí doktríny diktatury proletariátu. Kominterna, jak se jí říkalo, byla koncipována jako jednotná světová strana a komunistické strany byly jejími sekcemi. To souviselo s tehdejší orientací Lenina a Trockého na světovou, potažmo evropskou komunistickou revoluci. Říjnová bolševická revoluce vznikla vlastně na nepravém místě, v zaostalém Rusku, ačkoli si socialisté vždy představovali, že vznikne v nejrozvinutější kapitalistické zemi s ekonomikou tak vyspělou, že mělo stačit jen zlikvidovat soukromé vlastnictví a socialismus by byl na světě; za takovou zemi bylo všeobecně považováno Německo.

Nejvíc se k tomuto cíli přiblížilo komunistické Rusko v roce 1920 vítězným tažením Rudé armády do Polska: stačilo už jen porazit Varšavu a cesta do Německa a do Evropy byla volná. Poláci však Rudou armádu porazili, zajistili si své východní historické země a Sověti se museli smířit, že se světovou revolucí je konec. Bolševici však zvítězili v ruské občanské válce, ovládli značnou část území bývalého carského impéria a v roce 1922 tu vytvořili novou státní formu – Svaz sovětských republik. Po Leninově smrti postupoval do čela strany Stalin, který razil novou doktrínu: „poučku o vítězství socialismu v jedné zemi“.30

Jak se vidina revoluce vzdalovala a kapitalismus se konsolidoval, vyvstala před komunistickými stranami nová perspektiva každodenního „třídního boje“, v němž zájem socialismu diktoval i změnu postoje k sociální demokracii jako potenciálnímu spojenci. V Kominterně tehdy převládl realismus a ta přijala novou linii jednotné socialistické fronty, v níž se počítalo se sociální demokracií jako se spojencem.

Ale v komunistickém hnutí se už rýsovala nová fáze. Byla-li až dosud nejvyšší prioritou jeho internacionalismu revoluce, nyní ji ztělesňoval Sovětský svaz, což byl nepominutelný posun: z komunismu se stal stát. Ten však procházel hlubokou změnou a diktatura proletariátu či diktatura strany se přetvářela v diktaturu jednoho muže, vůdce Stalina, což byl další posun: ztělesněním se teď stal „vožď“ sám v nové roli – ne už revolucionář, ale představitel státu. Podřídil si i Kominternu, řídicí orgán komunistických stran, která vyhlásila za povinnost všech komunistů všestrannou podporu Sovětského svazu: nade vším stanul zájem této pravé vlasti komunismu, kde ovšem už vládl Stalin. Pro něho byl hlavním protivníkem a hrozbou Západ a všechno, co s ním souviselo, v evropské politice versailleský systém a v dělnickém hnutí sociální demokracie. V roce 1927 v Kominterně namísto jednotné fronty prosadil novou linii „třídy proti třídě“, jejímž jádrem byl tvrdý kurz proti sociálnědemokratickým stranám, prohlašovaným za „sociálfašistické“, a neméně tvrdý kurz proti středoevropským nástupnickým státům, označovaným za zplozence versailleského systému, v nichž měl Západ protisovětskou bariéru.31 Pro Stalina byly komunistické strany nástrojem sovětské zahraniční politiky, ne-li dokonce sovětských tajných služeb. Jeho direktivy byly závaznou povinností internacionalismu a noví stalinističtí vůdcové stran je také horlivě plnili – z „uhlířské víry“, stranické disciplíny nebo ze strachu.

První problémy se objevily za hospodářské krize, kdy rozkol socialistického hnutí oslaboval boj proti jejím dopadům na pracující. Ještě závažnějším problémem bylo, že tento rozkol usnadnil v Německu nástup nacismu k moci. Stalin tehdy nebyl sám, kdo nacismus podcenil, a zprvu ho dokonce uvítal jako protivníka versailleského systému a Západu vůbec; ten ovšem činil totéž a nacismus vítal jako hrozbu pro komunismus a Sovětský svaz.

První hrozbou však byl hitlerovský režim pro celý evropský socialismus a v Německu už byly postiženy represemi a zákazem komunistická strana i sociální demokracie. Před komunistickým hnutím se tu poprvé objevilo fatální dilema střetu zájmů: pro komunistické strany byl teď nacismus úhlavním nepřítelem a žádoucí byla součinnost se sociální demokracií, kdežto pro Stalina zůstával hlavním nepřítelem Západ a Kominterna v tamních sociálních demokratech stále viděla „sociálfašisty“. Tato kolize zmizela, když Moskva změnila kurz: proti sílící agresivitě hitlerovského Německa vystoupila s návrhem kolektivní bezpečnosti a Kominterna v roce 1935 na svém (posledním) VII. kongresu vyhlásila proti fašismu staronovou linii jednotné fronty, jež byla nabídkou sociální demokracii a rozšířila tento projekt návrhem lidové fronty i s demokratickými spojenci nesocialistickými.

Pro komunistické strany to byla úleva, novou linii vřele vítaly a ze všech sil podporovaly, a to tím spíš, že protihitlerovský postoj Sovětského svazu kontrastoval s tehdejším appeasementem západních mocností. Ale druhou stranou dění v Sovětském svazu byla tehdy vrcholící vražedná vlna čistek a podvodných spektakulárních procesů, které zasáhly též starou bolševickou gardu i komunistické emigranty, kteří v Moskvě žili.

Neslučitelnost demokratického a humánního antifašismu s brutálními Stalinovými represemi způsobila v komunistickém hnutí novou schizofrenii. Komunisté byli postaveni před nové dilema: ve vyšším zájmu antifašismu zavřít před sovětskými represemi oči, nebo represe odsoudit a s hnutím se rozejít. Toto dilema navíc komplikovala obratná protihitlerovsky zaměřená inscenace moskevských procesů. Ta byla v souladu s aktuální sovětskou zahraniční politikou, ale měla hlubší pozadí, jež signalizovaly tehdejší spory v sovětské historiografii.

Dosud převládající striktně marxistickou historickou školu starého komunisty profesora Pokrovského podrobil v roce 1931 ostré kritice sám Stalin, který požadoval historii vlasteneckou, jež zahrne do té doby přehlížené dějiny starého carského Ruska, z jehož velkých panovníků oceňoval hlavně tvůrce impéria a přede všemi cara Ivana Hrozného, k němuž diktátor choval zjevné sympatie. Dějiny naplněné duchem „proletářského internacionalismu“, který tak přiléhal revolučnímu a mnohonárodnímu Sovětskému svazu, měly teď dostat nové těžiště v historii ruské. Tento obrat nebyl jen výronem gruzínského konvertity, ale měl hlubší důvody: ruské dějiny byly dějinami mocného státu, velmoci. Stalin si přál nahradit původní sovětskou diskontinuitu kontinuitou a stylizovat Sovětský svaz do nástupce starého impéria. Byl to nejen výraz nových mocenských aspirací Moskvy, ale též výraz nové, konzervativní fáze ve vývoji Sovětského svazu, Stalinovy „druhé revoluce“,32 jež byla nejzjevnější v architektuře odvratem od porevoluční moderny a příklonem k historizujícímu slohu, ovšem podle vzoru amerických mrakodrapů.

Tento obrat měl závažné důsledky i pro komunistické hnutí, kde došlo k dalšímu posunu: komunismus se poruštil a Rusko zkomunizovalo, ale poruštění komunismu bylo silnější než komunizace Ruska. Napříště už budou obě veličiny neoddělitelné, budou se stále prolínat a tato symbióza v komunistických stranách ještě víc posílí jejich dvojí loajalitu, jednu k vlastní zemi a druhou k zemi Sovětů, přičemž ta druhá bude v každé rozhodné chvíli první; ostatně mnohé z nich byly závislé na sovětských financích. S touto zátěží se budou komunistické strany trvale potýkat, tato dvojrole je stále bude přivádět do úzkých; dokud bude Sovětský svaz, bude to újma pro roli komunistických stran, která se pak bude opakovat v sovětském bloku.

Samozřejmě že přijdou chvíle, kdy budou zájmy v souladu a také nesoulady nebudou mít vždy stejnou váhu. Asi nejdramatičtější dějství tohoto druhu se odehrálo v letech 1939–1941, kdy se střet zájmů vyhrotil do krajnosti. V srpnu 1939 nečekaně uzavřený sovětsko-německý pakt o neútočení s tajnou dohodou o rozdělení Polska a sfér vlivu ve východní Evropě byl vlastně sovětskou verzí appeasementu a připravil komunistickému hnutí největší krizi od jeho vzniku. Celý svět byl zaskočen, ale asi nejvíc zaskočeni byli komunisté, zvlášť když se k nim donesla labutí píseň Kominterny, která tento obrat ospravedlňovala obskurní konstrukcí, že pakt vyvolá protinacistickou revoluci německého proletariátu. Když byla v roce 1943 Kominterna zrušena, stalo se ředitelstvím komunistických stran zvláštní oddělení v ústředním aparátu sovětské strany.

Přepadení Sovětského svazu Německem, neštěstí bez míry a hranic pro sovětskou společnost, bylo šťastnou úlevou nejen pro komunisty a impozantní válečné výkony i ohromné oběti sovětských národů s Rusy v čele byly údobím největšího souladu komunistických stran s Moskvou. Tehdy se také vytvořil světlý obraz komunistického Ruska, který zatlačil paměť na předchozí pakt s Hitlerem, byť spodní vrstva pachuti zcela nezmizela.

Střední Evropa pod sovětskou diktaturou

Po válce se střední Evropa oproti době předválečné v mnohém změnila. Kromě poraženého Německa prošlo největší změnou Polsko, jež rozhodnutí vítězných velmocí přesunulo o několik set kilometrů na západ: předválečné polské východní země zůstaly v držení Moskvy a Sověti si zajistili i jakýsi dnešní Krym v podobě enklávy kolem Královce, přejmenovaného na Kaliningrad. Polsko bylo odškodněno východními zeměmi německými, Československo Sovětům odstoupilo Podkarpatskou Rus a poražené Maďarsko přišlo o všechny územní zisky z doby spojenectví s hitlerovským Německem a bylo vráceno do trianonských hranic.

Nejdramatičtější byly však změny lidské. Z předválečných více než tří milionů polských Židů přežilo v samotném Polsku holocaust asi 40 nebo 50 tisíc a v Sovětském svazu asi 300 tisíc. Jejich většina však střední Evropu, hřbitov svých blízkých, po válce opustila; jen v Maďarsku zůstala větší židovská komunita, kterou se již tamním fašistům a Němcům nepodařilo deportovat do koncentračních táborů. Těžkou ranou byly i ztráty odboje, elity zdejších národů, vůbec největší v Polsku, kde za německé okupace zahynulo asi čtyři a půl až pět milionů Poláků;33 Polsko celkem přišlo za války o 16 % obyvatelstva, Maďarsko o 6,3 % a Československo o 3,5 %.

Počtem největší změnou bylo nucené vysídlení zdejšího německého obyvatelstva, pokud už před frontou neuprchlo; organizovaným odsunem prošlo asi 10 milionů, neorganizovaným asi 1,8 milionu.34 Staleté „konfliktní společenství“ zdejších Němců s Poláky a Čechy^35 zničil za války brutální nacistický režim podporovaný většinou Němců. Vítězné velmoci, exilové vlády polská a československá i obojí domácí odboj a veřejnost dospěly už za války k přesvědčení, že soužití s Němci je napříště nemožné. Toto řešení stvrdila postupimská konference a jen maďarská poválečná vláda přijala takové rozhodnutí s váháním, aby se nestalo precedentem pro vlastní menšiny.

Ve střední Evropě osvobozené sovětskou armádou měly podle jaltské konference o své budoucnosti zdejší národy rozhodnout svobodnými volbami. V prvních, konaných v listopadu 1945 pod sovětskou okupační správou v Maďarsku, zvítězila malorolnická strana a komunisté utrpěli zdrcující porážku. Polští komunisté se tomu vyhnuli tím, že volby v roce 1947 prostě zmanipulovali. V Československu ve volbách v květnu 1946 dosáhly třípětinové většiny nekomunistické strany a nejsilnější KSČ dvě pětiny hlasů a ty nezískala programem komunistického režimu, ale programem nesovětské národní cesty k socialismu. Je otázkou, zda by se Stalin při zachování válečné koalice spokojil s lidovými demokraciemi, nechal jim vnitřní volnost a stačila by mu jen jejich zahraničněpolitická závislost à la Finsko, zajišťovaná účastí komunistů ve vládě. To bylo jádro „Benešovy formule“, jak sovětské dokumenty nazývaly představy, jež tehdy sdíleli mnozí občanští politikové polští i maďarští a schvalovali je i labouristé a jim příbuzní politici západní.

V létě 1947 vyhlásil americký ministr zahraničí Marshall rozsáhlý plán pomoci evropské ekonomice, v němž však Stalin spatřoval pokus o americkou nadvládu na kontinentu a donutil polskou a československou vládu, aby plán odmítly. V téže době inicioval vznik tzv. Informbyra komunistických stran, jakéhosi nového vydání Kominterny, na jejímž kongresu v září 1947 sovětský předák Ždanov vyhlásil, že už vznikly dva nepřátelské bloky, takže komunistické strany musejí přejít k radikální linii: dobýt veškerou moc a dát se sovětskou cestou. KSČ zde byla kritizována za nerevoluční politiku, ale vyloučena byla jugoslávská strana, která nejradikálnější revoluční politiku provozovala; pravým důvodem však byla Titova nezávislost a obava Stalina, aby v komunistickém hnutí nevzniklo nové centrum. Informbyro jako nástroj disciplinování komunistických stran tím ovšem ztratilo význam, starý diktátor vzal řízení bloku do vlastních rukou a předáky stran napříště osobně kontroloval a instruoval na pověstných a obávaných osobních audiencích.

Ve východním bloku byly až na Polsko členské státy „small fish in big ponds“36 a nemohly být rovnými partnery světové supervelmoci, obrovitého Sovětského svazu, jemuž poslušnost zajišťovaly vládnoucí komunistické strany. V Polsku a v Maďarsku byly ještě pojistkou sovětské jednotky, ale z Československa sovětská a americká vojska ještě v roce 1945 odešla, čehož asi později v Moskvě litovali. Tehdejší satelitní pozici všech členů bloku nadto dotvrzovala jejich surovinová závislost na Sovětském svazu. První institucionální formou bloku se také stala v lednu 1949 založená Rada vzájemné hospodářské pomoci (RVHP) – protějšek Montánní unie, o dva roky později vzniklé společenství západoevropské.

V horší době snad sovětský blok vzniknout ani nemohl – v posledních nejtemnějších letech Stalinova panování, za vrcholící studené války a na pokraji války horké. Všem členským zemím byl bezohledným násilím naordinován uniformní model sovětské ekonomiky a totalitárního státu. Bezpříkladně razantní transformace zakrátko převrátila celou společnost, zlikvidovala smíšenou ekonomiku poválečných „lidových demokracií“, zarazila veškeré soukromé podnikání a postiženy byly i tradiční střední vrstvy. Politickou labutí písní limitované plurality lidových demokracií bylo pohlcení sociálnědemokratických stran stranami komunistickými, které tak získaly monopol moci. Byla jim vyhrazena vedoucí role ve všech sférách společnosti, podřízena i celá státní správa vládou počínaje a připadalo jim i strategické rozhodování v zestátněné ekonomice.

Pro tento nový systém vládnutí musely být přeměněny i samy komunistické strany: dosavadní stranickou demokracii nahradil sovětský systém „demokratického centralismu“, v němž veškeré rozhodování šlo shora dolů a řadoví členové i jejich organizace byli pátým kolem od vozu. Hlavou této hierarchie bylo politické byro v čele s prvním tajemníkem formálně volené ústředním výborem. V této vlastně nové vládní straně byl motorem aparát, preferovaná profesionální stranická byrokracie.

Pod heslem vedoucí úlohy stran vznikl propracovaný systém ovládání celé společnosti. Stranické orgány si přisvojily jmenování do všech vyšších funkcí, z nichž podle sovětského vzoru vznikla privilegovaná a mocná vrstva tzv. nomenklatury; v Československu se odhaduje na 80 až 90 tisíc.37 Pod státní, resp. stranický dohled byly postaveny i církve, jež byly zbaveny svého majetku a jejich personál se stal závislým na státních platech. Zglajchšaltovány byly též tradiční zájmové občanské organizace, včetně zformalizovaných politických stran, a celá tato soustava pod střechou tzv. národních front měla sloužit jako převodní páka vlivu vládní strany. Disciplínu celé této mašinérie zajišťovaly čistky, které v dvoumilionové KSČ postihly asi 300 tisíc členů.38 Poslední instancí byly spektakulární politické procesy – dílo Státní bezpečnosti, která byla státem ve státě a byla i první, kam byli nasazeni sovětští poradci, kteří postupně začali „působit ve všech článcích mocenské struktury“.39 Největší kádr těchto poradců, několik tisíc vysokých sovětských důstojníků, byl nasazen do polské armády, jejíž hlavou se stal sovětský maršál polského původu Konstantin Rokossovskij. Tyto funkce vykonávaly též sovětské ambasády, obsazované spíš stranickými funkcionáři než diplomaty, a záležitosti členských zemí nepatřily v aparátu ÚV KSSS do oddělení mezinárodního, bylo pro ně zřízeno zvláštní oddělení.

První garniturou hlav „státostran“ všech zemí bloku byli ostřílení funkcionáři, kteří si vysloužili Stalinovu důvěru, pokud vůbec někomu důvěřoval. Tuto první trojici tvořili Bolesław Bierut (1892–1956) a Mátyás Rákosi (1892–1971), kteří prošli tvrdou školou kriminálů předválečných diktatur, třetí z nich Klement Gottwald (1896–1953) nikdy vězněn nebyl. Podobná curricula měli i další nejvyšší předáci: nacistickými koncentráky prošli Antonín Zápotocký (1884–1957), Antonín Novotný (1904–1975) a Viliam Široký (1902–1971) byl ve vězení Slovenského státu. Komunistické věznice poznali Władyslaw Gomułka (1905–1982), János Kádár (1912–1989) i Gustáv Husák (1913–1991); Imre Nagy (1896–1958) a Rudolf Slánský (1901–1952) skončili na popravišti.

Všichni patřili ke generaci, jejíž drsné duchovní rozpoložení formovaly válečné a okupační zážitky, z nichž pocházelo manichejské černo-bílé vidění světa přátel a nepřátel, plné nenávisti a každodenního násilí. Z odpůrců totalitární diktatury Hitlerovy se stali (spolu)tvůrci totalitární diktatury Stalinovy, po jehož smrti se stali jejími likvidátory: stalinisté začali destalinizaci.

Destalinizace: první krize sovětského bloku

Moskevští nástupci se této role chopili rázně nejen proto, že v poslední době starého diktátora byli i sami ohroženi, ale jako nástupci vždy, i oni museli nahradit jeho autoritu, a to tím spíš, že tušili slepou uličku, do níž se režim dostal. Staronové kolektivní vedení se distancovalo od diktátorova teroru, začalo rozpouštění gulagů, pokrocena byla nebezpečná Bezpečnost a ve prospěch zvýšení ubohé životní úrovně obyvatelstva se změnily priority, od těžkého průmyslu k lehkému a k zemědělství; v zahraniční politice pak následníci opustili Stalinovo válečnictví, neboť pochopili, že v atomové válce nemůže být nikdo vítězem.

Těmito kroky počala proměna Stalinova totalitárního režimu v autoritativní „posttotalitní“ režim,40 odlišný od autoritářských režimů meziválečných^41 i od poválečných diktatur západoevropských svou totálně zestátněnou ekonomikou.42 Podle francouzského historika to byl „nový druh moci, autoritativní, policejní, ponurý, avšak snesitelný“, neboť společnost si postupně „vydobyla prostorově omezenou autonomii vůči státu“; v ekonomice ovšem, jak autor právem dodává, „si SSSR zachoval totalitní rysy“.43

Tato proměna se odrazila i ve statusu satelitů sovětského bloku, dosud založeného jen na bilaterálních smlouvách a stycích s moskevským centrem. Novou institucionální formou se v roce 1955 stal protějšek Severoatlantické aliance – Varšavská smlouva, která vytvořila společné velení armád členských zemí se sídlem v Moskvě a se sovětským maršálem v čele. Zde vznikl též první společný politický orgán tvořený hlavami členských států, který se stal jakýmsi politickým vedením bloku. Příslušný název, Politický poradní výbor, přesně vystihoval jeho funkci: předáci satelitů nebo někteří z nich byli už aspoň trochu bráni jako partneři. V říjnu 1956 pak nový kurz ve vztazích s členskými zeměmi bloku formálně vyhlásila moskevská deklarace, jež uznávala jejich právo volit vlastní cesty budování socialismu. Proti audiencím u Stalina to sice jistá změna byla, ale v praxi poslušnost zůstávala, respektive byla odstupňována: na cestu od podřízených satelitů k (závislým) spojencům se první vydali ti největší, soudruzi polští.

V čele sovětského kolektivního vedení stála trojice představitelů státu, Bezpečnosti a strany. V nástupnickém boji se kolektiv rozpadl: první Berija byl poslední, který byl vyřazen popravou, zatlačen byl asi nejinteligentnější z nich předseda vlády Malenkov a vůdčí pozici si podobně jako ve 20. letech Stalin vydobyl představitel strany N. S. Chruščov (1894–1971). V únoru 1956 na XX. sjezdu strany pod heslem, že „naše generace bude žít v komunismu“, předložil velkolepý program „dostihnout a předstihnout v historicky co nejkratší době nejvyspělejší kapitalistické země“.44 Měl-li se však sám prosadit jako nová hlava, musel setnout hlavu svého předchůdce a rozbít jeho aureolu. Ve svém referátu na tajném zasedání sjezdu se také do nedotknutelné modly odvážně pustil: jeho kritika Stalinových selhání a zločinů, v lecčem polovičatá a účelově zaměřená na zničení Stalinova mýtu jako Leninova dědice, byla však činem vskutku historickým.

Když se referát dostal na veřejnost, stal se světovou senzací a v komunistickém hnutí způsobil ohromný otřes: nejzarytější stalinisté se sice budou pokoušet vývoj zvrátit, ale tato katarze dala hnutí nový impulz.

Prvním důsledkem destalinizace byla však těžká krize členských zemí bloku, která začala již po Stalinově smrti v roce 1953 a vyvrcholila po sjezdu v roce 1956. Krize byla komplexní: probíhala shora výměnou vedoucích stranických garnitur a zdola ji představovaly dělnické bouře. První na řadě bylo Československo: vzápětí po Stalinovi zemřel prezident a šéf strany Klement Gottwald, následnictví však prošlo celkem hladce, obětován byl jeho favorit a zeť, ministr obrany Čepička a nová vůdčí trojice si rozdělila funkce: prezidentem se stal předseda vlády Antonín Zápotocký, na premiéra postoupil „pražský Slovák“ Viliam Široký a šéfovství strany převzal pražský tajemník Antonín Novotný. Nová, či spíš staronová, garnitura musela už v květnu 1953 čelit dělnické vzpouře po měnové reformě, kterou vedení nechalo násilím potlačit, ale v následujících letech se vládě dařilo zlepšením životní úrovně dělnictvo uklidnit. V krizi roku 1956 byla konfrontována opozicí stranické inteligence, kterou ale vymanévrovala a pak zkrotila kádrovou čistkou. Nástupnictví po smrti prezidenta Zápotockého v roce 1957 už nebylo problémem: stranickému byrokratovi Novotnému se dokonce podařilo obnovit Gottwaldovu roli – stal se prezidentem a zůstal šéfem strany.

V Polsku se v roce 1956 opakovala československá historie roku 1953. Po moskevském sjezdu zemřel tvrdý stalinista prezident Bierut a krize začala červnovou dělnickou vzpourou v Poznani, jež se rychle zpolitizovala protikomunistickými hesly a byla také brutálně potlačena. Nepokoje však pokračovaly a ve straně dospěl rozklad tak daleko, že se jediným řešením stal návrat vyloučeného a vězněného Gomułky do čela strany. Po dramatickém jednání s celým sovětským vedením, které přiletělo do Varšavy, se Gomułkovi podařilo získat jeho placet, a v Polsku zavládlo nadšení.

V Maďarsku krize vzala jiný konec: vládnoucí strana zde byla už několik roků destabilizována soupeřením fanatického stalinisty Rákosiho s reformátorem Imre Nagyem, do nějž v roce 1956 zasáhlo moskevské vedení sesazením Rákosiho. Do čela strany se však dostaly přechodné figury a Nagy moc převzal až později a v jiné situaci než Gomułka: v Maďarsku už počalo národní povstání, kompromis na polský způsob se nezdařil, Sověti sáhli k násilné vojenské intervenci a do čela kontrarevolučního režimu dosadili osobnost, s níž bude spojena celá další komunistická éra Maďarska. Zkušený stranický funkcionář János Kádár měl za sebou pestrý životopis: za Rákosiho ministr vnitra, pak politický vězeň a po rehabilitaci bylo jeho poslední funkcí členství v reformní Nagyově vládě. Svou novou kariéru počal masovými deportacemi, vězněním a stovkami poprav; na svědomí měl i věrolomnou historii popravy Imre Nagye a jeho druhů – tím vším si vysloužil důvěru Moskvy a nenávist národa.

Počátky národní a dělnické rezistence

První a největší vlna odporu vznikla v Polsku, kde se už sklonku války ujímala moci prokomunistická vláda, proti níž se postavila nejen legální politická opozice, ale i ozbrojený odpor, který kladla pravicová část podzemí. Polsko se tehdy ocitlo na prahu občanské války, kterou však spíš než brutální represe režimu ukončila v roce 1947 únava všech tehdejších aktérů a těžce zkoušené polské společnosti vůbec. V Maďarsku bylo zjevným projevem odporu už zmíněné drtivé vítězství Malorolnické strany v prvních volbách v roce 1946. V Československu v létě 1948 masová manifestace sokolů a v září neméně početná demonstrativní účast na pohřbu prezidenta Beneše daly ostentativně najevo nesouhlas s komunistickým režimem vlastně preventivně, neboť v té chvíli se represe a sovětské reformy ještě ani pořádně nerozběhly.

Společnosti všech tří a spolu s NDR čtyř zemí se ještě nevzpamatovaly z následků války a již byly postiženy bezpříkladně tvrdou komunistickou transformací v tempu, jež bralo dech: v několika letech bylo dovršeno poválečné znárodnění průmyslu, likvidaci podlehlo veškeré soukromé podnikání a po sovětském vzoru se začalo s kolektivizací zemědělství. Nové komunistické vlády nastolily tvrdý represivní režim a „třídní“ justice inscenovala smyšlené a zastrašující politické monstrprocesy. V Polsku k procesům proti „nepřátelům ve straně“ nedošlo, zato v Maďarsku za Rákosiho začaly politické procesy nejdřív a měly největší rozsah.

V 50. letech byla rozvrácena existenční základna tradiční občanské společnosti: ti, kteří neemigrovali, byli vyhnáni do podřadných, často manuálních míst a adaptace do těchto nových poměrů byla natolik vyčerpávající, že tím „byly odříznuty kořeny jejich odporu“.45 Při tom byl neutralizován přirozený rezistenční potenciál, totiž jejich mládež, jež byla na roky zahnaná do pracovních oddílů „černých baronů“; v Polsku podobnou funkci měla uniformovaná Słuźba Polsce. Další ztrátou pro rezistenci byly masy politických vězňů: v ČSR přes 200 tisíc, v Polsku se „‚trestající ruka lidové spravedlnosti‘ přímo dotkla stovek tisíc lidí“46 a v Maďarsku bylo do věznic a pracovních táborů posláno 400 tisíc osob; „ničení soukromých vztahů, lámání páteří [...], vzájemné podezírání a všudypřítomný strach“47 nevyznačoval tehdejší atmosféru jen v Maďarsku.

Druhou stranou tehdejší reality zemí sovětského bloku bylo, že se „komunistům podařilo získat souhlas obyvatelstva“, zejména té části, která „profitovala z možností vzestupu, jež sebou neslo vyloučení starých elit“.48 Nepřehlédnutelné bylo však všeobecné povznesení pracujících vrstev, pokroky emancipace žen a přístup k vyššímu vzdělání pro dělnickou a rolnickou mládež. Historickým výkonem tohoto prvního údobí komunismu byla modernizace opožděných agrárních zemí: Polsko, Maďarsko a také Slovensko se staly zeměmi vyšší průmyslově-agrární kategorie, v jejichž nově budovaném průmyslu našly práci statisíce z „přelidněného“ venkova.

K tomu přistupoval i tehdejší ekonomický růst: ve srovnání se západoevropskými zeměmi v té době činil HDP per capita v Československu 77 %, v Polsku 53 % a v Maďarsku 54 % a tristním vysvědčením komunistických režimů bylo, že stejné hodnoty tyto tři země vykazovaly i po 40 letech.49

Při tomto stavu společnosti a hrubé síle komunistických režimů byl rezistenční potenciál jen minimální. V prvních letech se sice hodně věřilo, že to „Amerika tak nenechá“, ale to byla iluze: už při povstání v NDR Amerika nechtěla vzbuzovat klamné naděje, že je možná západní pomoc, a hlavně v počátcích 50. let bylo jejím hlavním nástrojem „povzbuzování národního komunismu“.50 Osvobození z komunismu (atomovou) válkou hlásala jen americká maccarthyovská pravice, ale „nic z toho nepřicházelo v úvahu“51. Ostatně na Západě nebyly připuštěny žádné exilové vlády, o armádách ani nemluvě; i polské londýnské vládě velmoci již v roce 1945 odebraly uznání.

Tehdejší odboj, pro nějž se v Česku nedávno začal razit termín odboje třetího, ztratil cíl a smysl, jaký měl druhý odboj protinacistický, totiž pomoci osvobození, jež tehdy ovšem bylo hlavně dílem velmocí. Jestliže to nyní nebylo reálné, staly se slepou uličkou i formy odboje druhého, zvláště ozbrojené; ty byly ostatně jen řídké a „zpravidla končily zklamáním“52 a vskutku tragické byly případy, kdy je vyvolali provokatéři Bezpečnosti. Přesto byli všichni účastníci postihováni tvrdými, exemplárními tresty, jež ve společnosti posilovaly atmosféru strachu.

Těžiště odporu se záhy přesunulo do jiného prostředí: v tehdejších společnostech, rozvrácených prvním náporem sovětizace, si soudržnost a sebevědomí zachovalo vlastně jen dělnictvo, třída, jejímž jménem komunistické strany vládly. Zprvu sice režim podporovalo, ale záhy prožilo zklamání, místo slibovaného ráje nastoupil tvrdý pracovní režim, zavádění nepopulárních druhých a třetích směn, zvyšování norem a špatné zásobování. Ve všech třech zde sledovaných zemích se 50. léta vyznačují silným stávkovým hnutím, jehož počáteční ekonomické motivy se zpravidla rychle politizovaly a obracely se proti vládní straně.

Řada dělnických vzpour začala v Československu, kde ji počátkem června 1953 vyvolala měnová reforma a tuto vzpouru „vládnoucí třídy“ režim bezohledně potlačil. O dva týdny pozdější dělnický protest v NDR dokonce přerostl v národní povstání – první, jež musela potlačit sovětská armáda. Zatímco se situace v Československu a v NDR uklidnila, nové kolo krize zase uvedla v červnu 1956 do chodu dělnická bouře v polské Poznani; v Polsku tím začala hluboká vnitropolitická krize, zažehnaná až koncem roku Gomułkovým kompromisem se Sověty. Obdobná krize v Maďarsku vyvrcholila nástupem reformní vlády Imre Nagye a masové demonstrace, inspirované polským příkladem, přerostly i zde do národního povstání, po NDR druhého, jež rozdrtila sovětská armáda.

V těchto dramatických dějích se ukázal závažný zdroj odolnosti sovětského bloku a slabiny rezistence, totiž prastaré divide et impera, rozděl a panuj. Prvním příkladem bylo právě Československo: s trochou zjednodušení lze říci, že se v roce 1953 bouřilo dělnictvo a mlčela inteligence a v roce 1956 mlčelo zase dělnictvo a vzpírala se inteligence. To platilo i ve velkém měřítku: v Československu už bylo po bouři proti měnové reformě, když podobná bouře jejich soudruhů v NDR přerostla v národní povstání, jež potlačila okupační Rudá armáda. Druhá násilná intervence Sovětů rozdrtila maďarské povstání ve chvíli, kdy se Polsko radovalo z příchodu Gomułky.

Dělnické protesty i obě národní povstání vznikala živelně, v každé zemi zvlášť a každé z nich bylo také zvlášť potlačeno: žádný společný blok odporu v sovětském bloku nevznikl, což umožnilo Moskvě i komunistickým stranám své režimy na roky stabilizovat. Asynchronie tohoto druhu vyznačovala protisovětskou a protikomunistickou rezistenci vlastně už od prvních počátků a bude vyznačovat všechny její vlny až do poloviny 80. let.

Demonstrace sovětské moci a výměny politických garnitur v Polsku, Maďarsku i v Československu tuto první fázi krize sovětského bloku v roce 1956 ukončily. Ve stejné době, ne-li už dříve, končila i rezistence na způsob odboje protinacistického. Když se „ukázala neúčelnou, přesunula se naděje na reformy, na minimální a postupné změny a na liberalizaci“.53

Československo: pražské jaro a jeho pád

Poprvé se problémy této nové reformní fáze projevily v Československu, které bylo průmyslovou zemí s rozvinutou občanskou společností, se silným nekomunistickým socialismem a s tradicí proruských sympatií, zesílených osvobozením v roce 1945. Komunistický režim zde byl zakotven nejhlouběji: KSČ nebyla Stalinovým válečným výtvorem jako v Polsku či v Maďarsku, ale původem autentickou a po válce milionovou stranou; jež si masovou podporu zachovala i po roce 1948.

V roce 1960 vedení KSČ vyhlásilo, že byl dosažen socialismus, a přidalo jej do státního názvu. Vzápětí však tuto novou ČSSR postihla do té doby v sovětském táboře ojedinělá hospodářská krize. Na dva roky spadla ekonomika do červených čísel a na vedení se začaly sypat jeho hříchy, zmařené rehabilitace obětí 50. let, nespokojenost kulturní obce i nespokojenost Slovenska s „pražským centralismem“. Ve straně se aktivizovala opozice potlačená v roce 1956 a bezradné stranické vedení ztrácelo kontrolu nad společností, která vůčihledně ožívala.

V dosud ortodoxním Československu začala legendární 60. léta, jež vyvrcholila pražským jarem roku 1968. Počátkem byla stranická krize na podzim 1967, jejíž roznětkou se stalo Slovensko, prožívající výrazný ekonomický vzestup, brzděný však „pražským centralismem“, omezováním pravomocí autonomních slovenských orgánů. Ve funkci stranického šéfa vystřídal Novotného Alexander Dubček, první Slovák v této pozici. Ve straně sílilo reformní křídlo, které časem získalo i vůdčí pozice stranické a státní. V českých zemích směřovalo hnutí k demokratizaci, kdežto na Slovensku mělo ráz víc národní a ústilo do požadavku federalizace státu. Pod zápalným heslem „socialismu s lidskou tváří“ přerostl zdejší „obrodný proces“ stranický rámec a do pohybu se dala celá občanská společnost, v níž hrály velkou roli kulturní obec, studentské hnutí i odbory, začali se organizovat vězni 50. let a rozkvetla média zbavená cenzury.

V dynamice tohoto největšího pokusu o pokojnou demokratickou reformu socialismu vycítila Moskva i hlavy sousedních režimů existenční hrozbu. Když se nedařil politický tlak, sáhlo sovětské vedení k násilnému zásahu. Československo, kde žádné sovětské jednotky nebyly, bylo v srpnu 1968 násilně přepadeno třičtvrtěmilionovou sovětskou armádou, jíž asistovaly i jednotky ostatních států bloku. Poněvadž zkrachoval pokus o kolaborantskou vládu, byli Sověti nuceni s československým vedením vyjednávat, to se však dalo na ústup a jeho kapitulaci dovršila říjnová smlouva o „dočasném pobytu sovětských vojsk“, jež sovětskou okupaci legitimizovala. V dubnu 1969 došlo k převratu ve straně, kterým počal dvacetiletý tvrdý restaurační režim v čele s Gustávem Husákem, perverzně nazývaný normalizací. Masové demonstrace k výročí sovětského vpádu 21. srpna 1969, poslední akt masového, ale postupně slábnoucího občanského odporu, byly brutálně potlačeny už vlastními silami nového režimu; v chodu již byla první vlna emigrace.

Stejně jako v předchozích případech NDR a Maďarska začal i československý režim rozsáhlými čistkami. Represivní režim na způsob 50. let byl ovšem passé i v Sovětském svazu a také českoslovenští kolaboranti se dali jinou cestou: začali s lámáním morálky společnosti, když na zaměstnancích všech institucí vynucovali ponižující veřejné prohlášení okupace za „bratrskou pomoc“. Zastrašit společnost měl skoro milion aktivních účastníků obrody roku 1968, hlavně reformních komunistů, kteří byli „deportováni“ do podřadných zaměstnání.

Okupace přivodila hlubokou změnu v myšlení československé a hlavně české společnosti: naděje v demokratický socialismus byly těžce otřeseny a v protiklad se změnily i tradiční proruské sympatie. Společnost, oslabená čistkou a statisícovou emigrací, se uchýlila k strategii přežití, připomínající nacistickou okupaci: stáhla se do apolitické soukromé sféry, kterou režim toleroval, byla-li aspoň navenek loajální. Podle průzkumů veřejného mínění sice setrvačná víra v ideály socialismu „ještě nebyla podkopána“.54 Ale autorově tezi, že „konformita většiny obyvatel za normalizace velmi výrazně překračovala pouhé loajální přizpůsobení“,55 chybí měřítko i důkazy. Výstižnější bude asi poukaz na všeobecnou lhostejnost vůči veškeré politice – režimu i disentu. Bezmoc a beznaděj posílila rychlost, s jakou ustaly mezinárodní protesty proti znásilnění Československa, kolaborantský režim byl uznán účastí na Helsinské konferenci, ale úspěšná jednání o navázání diplomatických vztahů se západním Německem nedosáhla „oduznání“ Mnichova.

K politické stabilizaci zprvu přispěla i tehdejší hospodářská situace: nový režim se sice vrátil k příkaznickému plánování, ale profitoval z růstového cyklu 60. let a první polovinu 70. let odborník dokonce označuje za „vůbec nejlepší období socialismu v Československu“.56 Účinkovala i režimní politika podpory rodin a životní úroveň v prvních letech vzrůstala a i při pověstném nedostatkovém hospodářství se udržovala snesitelná životní úroveň. Prioritou režimu bylo udržet klid ve společnosti, opatrné vedení se vyhnulo i zahraničním půjčkám a Československo, v sovětském bloku nejméně zadlužené, bylo velmi úspěšné, „pokud jde o udržování rovnováhy na trhu“, a ze socialistických zemí svou tradiční „výjimečně nízkou mírou nerovnosti vybočovalo“.57 Na rozdíl od „gulášového komunismu“ maďarského měl „pivní komunismus“ československý jiné zdroje: v Maďarsku byl ve značné míře dílem tržních reforem, hlavně v zemědělství, v Československu čerpal z ekonomických rezerv tuhého systému, který byl udržován ze strachu z reforem. À la longue přišla tato československá nehybnost dokonce možná dráž než nepříliš úspěšné reformy polské, které tamní společnost nutily k podnikavosti, která bude plusem v porevoluční transformaci.

Víc než několik politických procesů a víc než celá StB působil politický tlak v podobě výběru do škol či cestování do zahraničí. Kromě nové nomenklatury stranické a hospodářské měl režim oporu i v preferovaném dělnictvu těžkého průmyslu a též na venkově, kde víc než družstva prospívaly záhumenky družstevníků a později i výnosná přidružená výroba.

Stabilizačním faktorem režimu bylo i Slovensko, jež se domohlo jediné vymoženosti roku 1968, totiž federalizace státu do dvou národních republik; jejich pravomoci byly sice omezovány, ale Slováci posílili svůj vliv v centru, což bylo v souladu s novou taktikou Moskvy, která ve svém divide et impera přenášela svou přízeň od Čechů na Slováky. Na Slovensku tak tvrdý režim jako v Čechách nebyl a zdejší společnost také neprožila takovou stagnaci, ne-li úpadek, jako česká část. Slovensko v této době naopak zaznamenalo výrazný kulturní i hospodářský růst, jehož výsledkem bylo, že na konci 80. let stanulo na prahu vyrovnání s Čechy.

Celkově však dvacet let „normalizačního“ útlaku, těžké ztráty společenského a intelektuálního potenciálu v důsledku statisícové emigrace a milionu vyloučených, kulturní prázdnota a hlavně izolace od svobodného světa byly závažným regresem československé a především české společnosti. Jakkoli je zakrývala poměrně slušná životní úroveň, pro budoucnost to byl závažný minus ve srovnání s polskou i maďarskou společností.

Znásilnění Československa bylo vlastně posledním aktem sovětské politiky, která řešila krize v bloku vojenským zásahem. Ve všech zemích bloku, nyní i v Československu, udržovala Moskva své vojenské síly a vlastně každých deset let pacifikovala blok vojenskými intervencemi, lze-li k nim počítat i vojenský převrat v Polsku roku 1981. Od této chvíle podřízené státy držela už jen hrozbou, legitimizovanou v nové, tzv. Brežněvově doktríně, jež zavedla kolektivní rozhodování „pléna“ bloku, v praxi ovšem rozhodování Moskvy, které přináleželo právo a povinnost zasáhnout kdekoli, kde by byl komunistický režim ohrožen – dodatečné ospravedlnění invaze do Československa a varování do budoucna, kdy však Sověti ve svém táboře už žádný vlastní vojenský zásah nepodnikli.

Sověti zároveň disciplinovali i komunistické hnutí na Západě: nejrůznějšími tlaky, zvláště hrozbou zastavení svých dotací, donutili neposlušné strany, aby tak či onak upustily od své kritiky zásahu proti Československu, v některých případech i za cenu rozkolu, jak tomu bylo ve zvláštním případu čínské komunistické strany. V západních stranách to mělo osudný následek, neboť tím padla, nebo se aspoň těžce otřásla, patrně poslední naděje na obrodu hnutí a končila i první éra reformního komunismu.

Maďarsko: kádárovské reformy shora

Značnou část reformního díla, o něž usiloval obrodný proces v Československu, zavedl v Maďarsku sám diktátor Kádár. Po letech tvrdého kontrarevolučního režimu nečekaně vyhlásil obrat a z Hydea jako by se stal Jekyll: v roce 1962 pod heslem: „Kdo nejde proti nám, jde s námi,“ vyhlásil jakýsi národní smír a ti, kteří byli po roce 1956 postiženi, se začali vracet do veřejného života. Spory v moskevském vedení na konci Chruščovovy éry otevřely jistý prostor, jehož možnosti Kádár využil. Politickým reformám na československý způsob se ovšem dokonale kalkulující „reálpolitik“ opatrně vyhnul a soustředil se na reformy ekonomické podle tehdejšího socialisticko-tržního modelu. Celkově uvolněné atmosféry si maďarská společnost po všech svých neblahých zkušenostech cenila.

Obezřetné manévrování v rámci sovětské politiky ovšem zůstalo jádrem Kádárova politického stylu. V roce 1968 zdráhavě souhlasil s invazí do Československa a Brežněvovu protireformnímu kurzu se v nutné míře přizpůsobil. Tehdy se však v sovětském bloku objevila nová ekonomická strategie technokratického ražení, vzdáleně připomínající tehdejší neoliberální dlužnický kapitalismus. V Polsku s tímto kurzem přišel po Gomułkově pádu Edward Gierek a začal jej praktikovat i Kádár: dolarové půjčky měly nastartovat moderní investice s vyhlídkou, že vývoz je uhradí. Maďarsko se v tom stalo dokonce rekordmanem sovětského bloku: v roce 1982 činil jeho dluh 9 mld. dolarů a s enormním zadlužením se bude potýkat ještě po roce 1989. Na rozdíl od Polska, kde zemědělství stále kulhalo, stalo se zemědělství největším úspěchem Maďarska té doby: zdejší družstva začala značnou část produkce, živočišnou výrobu a pěstování speciálních plodin (tabák, zelenina atd.) svěřovat členům do soukromé režie. Tato tržní „druhá ekonomika“ se stala motorem ekonomiky celé a úspěšným exportem se země prosadila i na západních valutových trzích.

Kádárovou politickou výhodou bylo, že se Brežněvovým nástupcem stal šéf bezpečnosti Andropov, s nímž se seznámil, když byl v roce 1956 sovětským vyslancem v Maďarsku; nyní se oba shodovali na reformním kurzu, k němuž se Kádár obrátil už natrvalo. Tehdejší maďarský „gulášový komunismus“ se navenek podobal československému „pivnímu komunismu“, ale zarytí stalinisté, jichž se Kádár zbavoval, v Československu seděli pevně na nejvyšších postech, vyloučení se nevraceli, politický výběr na školy Maďarsko nepraktikovalo, a naopak uvolňovalo cestování do zahraničí, které bylo v Československu jen protekční záležitostí.

V Maďarsku se zlepšila životní úroveň a nepsaná „společenská smlouva“ s režimem zde fungovala podle zásady „žít a nechat žít“: společnost k politice lhostejná žila po svém a režim to akceptoval a spokojoval se, když se loajálně dodržovaly jeho vnější rituály. Po politické opozici nebylo v tehdejším Maďarsku ani stopy, ale z jiného důvodu než v Československu: o tolerantní atmosféře, jež v té době vynesla kádárovskému režimu pověst „nejpříjemnějšího baráku“ komunistického tábora, se Čechům mohlo jen zdát.

Pro Moskvu byl Kádár zárukou klidu a spolehlivosti, doma pak jeho temná minulost z údobí po roce 1956 pomalu zapadala a ve společnosti se začal rýsovat jeho nový obraz paternalistického „otce národa“. V té době také komunismus v Maďarsku asi nejvíc zakotvil: v nové komunistické straně, kterou Kádár v roce 1956 založil, byl členem každý třetí dospělý Maďar.58

Polsko: epopej Solidarity

Rezistence v bloku se vrátila do dělnického prostředí – kde jinde než v Polsku. V polské straně, kde už Gomułka přitahoval uzdu, nechávali si reformně smýšlející soudruzi své názory pro sebe a zůstaly v soukromých zápiscích, jež zveřejnili až po roce 1989.59 V březnu 1968 začaly v Polsku protesty studentů a inteligence, jež za doprovodu odpudivé antisemitské kampaně Gomułkův režim potlačil, k čemuž bylo dělnické prostředí hluché. Velké zdražení potravin v roce 1970 narazilo na stávky polského pobřeží, ale k výzvám stávkujících zůstali teď zase hluší studenti. Stávky byly na Gomułkův rozkaz brutálně potlačeny, krveprolití ho však stálo post a do vedení přišel pragmatik Edward Gierek (1913–2001), v mládí horník v Belgii, hovořil plynně francouzsky, na rozdíl od Gomułky a jeho garnitury přece jen Západ poznal a otevřenost k němu byla politické novum, ceněné doma i na Západě.

Namísto reforem, jež byly po Československu zakázaným ovocem, přišel s kurzem technokratického ražení: půjčky ze Západu měly rozvinout moderní investice a vývozem je pak splatit. Postupně se Gierek pokoušel i o dílčí reformy tržní: byrokratické příkaznické řízení bylo nahrazováno nástroji ekonomickými a omezované rolnické zemědělství bylo uvolněno zrušením zákazu prodeje půdy, aby schopní mohli svá hospodářství rozšiřovat; povoleny byly i malé soukromé firmy vyrábějící pro export. Rozšiřování soukromého sektoru vytvářelo vlastně jakousi duální ekonomiku a bonusem pro budoucnost byl podnikatelský duch, pronikající do společnosti, i když část měla nelegální formy.

V prvních letech Gierkova působení se hospodářská situace zlepšila, ale export očekávání nesplnil a hospodářské obtíže se vrátily. Nepovedené zdražení potravin v roce 1976 zase vyvolalo protestní stávky, které však Gierkovo vedení potlačilo a stovky účastníků byly trestány vězením. Tentokrát ale inteligence nezůstala hluchá a v jejích řadách vznikl solidární Výbor na obranu dělníků (KOR). Posilou se stala volba polského papeže, jehož první návštěvu ve vlasti vítaly statisíce věřících, opět se začaly množit skupiny odporu a neklid mezi dělnictvem měl centrum zase v pobřežním trojměstí.

Právě tam vznikly v roce 1980 první svobodné odbory, v sovětském bloku něco nevídaného. Solidarita získala 10 milionů členů, mezi nimiž bylo i mnoho straníků, založena byla i Solidarita rolnická. Vláda toto demokratické hnutí musela uznat a odborníci KOR, který se sblížil s opoziční katolickou inteligencí, se Solidaritě dali k dispozici; i tento svazek představoval novum v tehdejším protikomunistickém odporu. Solidarita nebyla jen největším výkonem občanské společnosti v sovětském bloku, ale v celé Evropě. Režim sice musel se Solidaritou vycházet, ale jeho neustálé pokusy ji zatlačit jí vtiskávaly roli politické opozice a posilovaly v ní radikální křídlo.

I zde se projevila osudná asynchronie rezistence: v sousedních socialistických zemích neměla značná část veřejnosti i dělnictva pro Solidaritu dost porozumění, demagogická kampaň proti „líným Polákům“ nebyla bez účinku, ale v Polsku byla její existence neotřesitelná. Moskva, zapletená do války v Afghánistánu, hrozila sice koncentrací vojsk na polské hranici, ale opakovat Maďarsko nebo Československo ve velkém a věčně neposlušném Polsku bylo na pováženou. A tak muselo v prosinci 1981 proti Solidaritě zasáhnout vlastní polské velení v čele s generálem Wojciechem Jaruzelským (1923–2014). Vojenský převrat, novum v komunistických režimech, jež se opíraly o Bezpečnost a stranické milice, Solidaritu zaskočil, zahnal ji do podzemí, tisíce funkcionářů byly pozatýkány a hnutí ochromeno. Většina veřejnosti s ní sice sympatizovala, ale vyčerpaná každodenními starostmi o živobytí, uchýlila se do soukromí a pasivity, v lecčem podobné československé či spíše maďarské normalizaci.

V roce 1983 armádní velení odvolalo stanné právo, Polsko se vracelo k civilnímu režimu i k vedoucí roli strany, která byla však už jen prázdnou formou. Režim se dal cestou „bezkoncepčního a stále bezradnějšího lavírování, kombinovaného s ataky bezpečnostních a cenzurních orgánů“.60 Vláda tísněná obrovským zadlužením se sice pokoušela o reformy, ale neblahou hospodářskou situaci a věčné zásobovací krize nebyla s to vyřešit. Solidaritě v podzemí se ale také nedařilo a ve společnosti panovala pasivita a beznaděj. V této situaci vystoupila ještě víc do popředí katolická církev, posílená ohromnou autoritou papeže a se svou jistou distancí od režimu i od podzemní Solidarity hrála v těchto letech klíčovou politickou roli.

Ani po vojenském převratu, který generál Jaruzelski ospravedlňoval tvrzením, že jen předešel sovětskou intervenci, dilema „vpadnou, či nevpadnou“ z obzoru Polska nezmizelo.

Sovětský svaz přes všechny své obtíže i strnulou gerontokracii byl stále supervelmocí, kterou Západ i při tehdy oživené studené válce respektoval a destabilizace sovětského bloku se zjevně obával. Brežněvovská „omezená suverenita“ vymezovala prostor, který „polská sebe se omezující revoluce“61 chtěla vést co nejdál, ale nepřekročit hranici, jíž byla sovětská intervence na československý způsob. Přes odpor radikálů, stoupenců akce a generální stávky, převládla v disentu realistická strategie zaměřená na dialog s režimem, který zastávala a prosazovala i církev. Režim ji však stále odmítal, ale při chronické krizi Polska se dalo čekat, že už ne nadlouho.

Poslední fáze: „legalistická“ rezistence

Na rozdíl od složité situace v Polsku, prožívaly Maďarsko i Československo tehdejší údobí v relativním klidu, který však v Maďarsku nebyl tak nehybný jako v Čechách. Spisovatel ve vzpomínce na tuto dobu líčí svého smyšleného odpůrce, který mu svou „chválu doby kádárovského rozkvětu doplňuje oficiálními statistickými daty o ročních jedenácti milionech zahraničních turistů v Maďarsku i o skoro čtyřech milionech Maďarů, kteří rok co rok cestují do zahraničí“.62 Toto otevření světu pozdního maďarského komunismu bylo pro budoucnost významným kapitálem, který sehraje nepominutelnou roli v porevoluční transformaci.

Svou nejlepší hospodářskou dobu z přelomu 60. a 70. let měly obě země už za sebou, ale takovými problémy jako Polsko přece jen netrpěly. Novým politickým podnětem se však staly přípravy celoevropské konference o bezpečnosti a spolupráci, jež se pak konala v roce 1975 v Helsinkách. Její Závěrečný akt tvořila ustanovení, rozdělená do tří „košů“: v prvním byla zakotvena nedotknutelnost hranic, v druhém spolupráce v ekonomice, vědě a životním prostředí a třetí pojednával volný tok informací a lidská práva. Sovětům záleželo hlavně na prvním koši, který stvrzoval jejich impérium, kdežto Západu šlo o dodržování lidských práv. Novum bylo, že plnění závazků budou hodnotit následné konference.

První z nich sice mnoho nedokázaly, ale třetí koš se stal inspirací občanských sdružení, která sledovala a pranýřovala porušování lidských práv komunistickými režimy, a téma se stalo jádrem nové legalistické fáze protirežimní rezistence hlavně v Československu a Maďarsku. První sdružení tohoto druhu vzniklo v Kyjevě, ale zanedlouho následovala československá Charta 77, pro niž bylo podnětem policejní pronásledování nekonformní kapely Plastic People of the Universe, jíž dokonce hrozil i soud. V čele nevelkého kruhu iniciátorů byli Václav Havel, filozof Jan Patočka, spisovatel Pavel Kohout a bývalý ministr zahraničí Jiří Hájek. První prohlášení, jímž Charta oznamovala svůj vznik, podepsalo plným jménem prvních 242 signatářů: nikoli ilegalita tradičního odboje, ale legalita, která byla jejím principem po celou dobu existence. Dva tisíce signatářů pocházely z řad reformních komunistů, křesťanů obou konfesí, umělců, literátů a vědců povětšinou ze společenských a humanitních disciplín, postižených zákazem povolání. V Chartě vzniklo mimořádné tolerantní prostředí, a přes přirozenou různost názorů v ní nikdy nedošlo k rozkolu.

Podobně jako polský KOR, ten ovšem jen v počátcích své činnosti, ani Charta se nepovažovala za politickou opozici a jejím cílem byl konstruktivní dialog s režimem. Už od prvních kroků ji však sledovala Bezpečnost a Charta byla ihned vystavena hysterické veřejné kampani zcela mimořádného rozsahu: v institucích a závodech byla svolávána shromáždění, která ji měla odsoudit, aniž by účastníci směli i jen nahlédnout do jejího prohlášení; stejná shromáždění populárních herců a zpěváků, pro něž se ujal titul Anticharta, byla vysílána v televizi. Signatáři byli předvoláváni k výslechům StB; po prvním, mnohahodinovém zemřel profesor Jan Patočka. Mnozí signatáři byli nuceni k vystěhování, postihováni byli i jejich rodinní příslušníci a děti se jen těžko dostávaly k vyššímu vzdělání.

Režimu se podařilo Chartu na roky zcela ve společnosti izolovat, ale ani v ghettu, do něhož byla zahnána, nebyla její existence marná, přinejmenším v praktické obraně lidských práv, za něž vytrvale bojoval chartisty založený Výbor na obranu nespravedlivě souzených, jehož členové byli nejvíc pronásledováni a odsuzováni k mnohaletým trestům vězení; polskou obdobou byl Výbor pro intervence a legalitu. Při tvrdé cenzuře v Československu se nekonformní tvorba mohla realizovat ve stovkách samizdatů a v jejich tajné „výrobě“ se vytvořily anonymní kruhy spolupracovnic a spolupracovníků, jejichž počet a počet čtenářů několikanásobně přesahoval dva tisíce signatářů. Nepominutelnou hodnotu měla programová činnost Charty, z níž vynikla do svobodné budoucnosti zaměřená diskuse o česko-německých vztazích; Dienstbierův a Šabatův text Pražská výzva z roku 1985 ojedinělým způsobem spojil vizi budoucí Evropy se sjednocením Německa – prorocký hlas, který tehdy neocenili ani sami Němci. Chartistický kruh byl jediný, který po víc než deset let udržoval demokratickou tradici a sehrál také vůdčí roli v převratu roku 1989.

Náhodou nebylo, že Chartu podepsalo jen několik slovenských osobností. Zákaz povolání, v Čechách masový, byl na Slovensku výjimkou, postižení se tu odbylo přesunem na nižší místo a mnohé, co v Čechách nesmělo vyjít, na Slovensku vyšlo. První slovenský disent vznikl o něco později v pronásledované podzemní církvi. Na veřejnost vystoupila v Bratislavě v březnu 1988 několikatisícovou tichou, „svíčkovou“ demonstrací, rozehnanou policií. Z lidských práv tam byla nejdůležitější svoboda víry a z 600 tisíc podpisů pod tzv. velehradskou peticí proti omezování církve z ledna 1988 pocházela mimořádně velká část právě ze Slovenska.

V polovině 80. let „došlo ke změně ve stylu a v cílech opozice“, která se posunula „od intelektuální kritiky komunistického systému, typické pro starší generaci, k opozici založené na konkrétních problémech“.63 Typické bylo Nezávislé mírové sdružení nebo iniciativy ekologické, jejichž nástrojem byly legální petice. Ostrovy svobody tvořila nekonformní hudba a množící se happeningy na způsob wrocłavské Pomerančové alternativy. Novotou v celé rezistenci sovětského tábora byla v roce 1983 založená Polsko-československá solidarita, jejíž kurýři pašovali přes hranice literaturu i techniku, kterou československý disent postrádal.

Ve stejné době jako v Československu se i „opozice v Maďarsku začínala vynořovat ze salonů a suterénů“.64 V roce 1981 zde vznikla obdoba Charty, kruh kolem samizdatového časopisu Beszélö (Čas promluv), který měl obdobné zaměření na lidská práva a na dialog s vládou. Kruh nekonformních intelektuálů nebyl příliš početný, také proto, že mnohé, co se v Československu nesmělo, se v Maďarsku mohlo. Paternalistický kádárovský režim byl stále ještě dost jistý a kruh kolem Beszelö nepronásledoval tak jako Chartu v Československu. Nekonformní dění se v Maďarsku pohybovalo na hranici legality a ilegality a navazovaly se již kontakty se studenty. Zatímco se v Chartě diskutovalo o „nepolitické politice“, opozice v Maďarsku se už začala politizovat.

V roce 1986 Beszélö zveřejnil analýzu poměrů, která dospěla k závěru, že se nepsaná „společenská smlouva“ s režimem vyčerpala a je nutná „smlouva“ nová, jejíž cíl však vyjádřil zápalný titul „Kádár musí jít!“ – obrana lidských práv přerůstala v opoziční politiku. V roce 1988 se několik opozičních skupin spojilo do Sítě svobodných iniciativ (Hálózat) a z tohoto zprvu nepolitického seskupení se zanedlouho stala základna budoucí liberálně-demokratické strany. V jedné koleji budapešťské univerzity vznikla po polském vzoru jakási neoficiální univerzita, mezi jejímiž účastníky vynikal politickým zájmem Viktor Orbán. Na radu vyučujícího polského profesora Felczaka začali s přípravami mládežnické radikálně--liberální strany Fidesz.

Pro všechny opozičně naladěné Čechy, Slováky i Maďary bylo velkým vzorem Polsko, kam směřovaly celé poutě disidentů. Tamní společnost se sice stále potýkala s chronickou krizí a lidé měli co dělat, aby přežili, ale rezistence tam neustala. Její páteří byla stále Solidarita, nyní podzemní, kterou už za stanného práva začali organizovat funkcionáři, jimž se podařilo zůstat na svobodě. Pronásledování za vojenské diktatury i po ní bylo nejtvrdší z celého sousedství a dopadení byli postihováni mnohaletým vězněním. Třebaže ilegální sítě byly zlomkem někdejšího členstva Solidarity, svým rozsahem všechny sousední opoziční kruhy daleko předčily. Také dík záchraně části tiskařské výbavy Solidarity dosáhl tehdy unikátních rozměrů polský ilegální tisk, v němž nebyly řídké unikátní až desetitisícové náklady. Také v Polsku přicházela na opoziční scénu nová, mladá generace se svými tématy i formami práce, k nimž patřily i pověstné happeningy, první již zmíněná Pomerančová alternativa. Největší byla v roce 1985 založená Wolność i Pokój (Svoboda a mír), která bránila odpírače vojenské služby a v roce 1986 organizovala protesty proti nedostatečné reakci státu na černobylskou katastrofu; WiP byla vzorem i pro české Nezávislé mírové sdružení. Hlavním problémem tehdejšího polského odporu byla legalizace Solidarity, jíž se režim zuby nehty bránil.

Pozdní státní socialismus

Chruščovův pokus oživit vizi komunismu skončil jeho pádem a za nástupce Leonida Brežněva se rétorika režimu vrátila k pojmu socialismu, k němuž přibyl přívlastek reálný, který však historická a politologická literatura nahrazuje výstižným přívlastkem státní: monopol státního vlastnictví byl charakteristický pro obě komunistické velmoci, sovětsko-ruskou i čínskou, kde se režim dal svou vlastní, od Sovětů odlišnou cestou. Režimy v zemích sovětského bloku se od sovětského vzoru značně odchýlily už v 60. a 70. letech a právě to bylo charakteristické pro jeho poslední či pozdní fázi. Podle historika začala už na sklonku 60. let, kdy „potlačení pražského jara a ‚socialismu s lidskou tváří‘ zničilo naděje na reformovatelnost systému“.65

Všechno to ovšem skončilo v roce 1989 všeobecně známým krachem, ale přece jen to bylo dvacetiletí, druhá část sovětské nadvlády, útvar časově dost rozlehlý a specifický, který se od předchozího dvacetiletí značně lišil. Jeho povahu nelze redukovat jen na politickou diktaturu s dirigistickou ekonomikou, neboť byl „také specifickým sociálním řádem, který se opíral o jisté každodenní rutiny a očekávání, respektive stabilní zkušenosti lidí“. Nadcházející převrat nelze proto chápat jen „jako změnu jednoho celistvého systému v systém jiný, která probíhá toliko podle jedné vyhraněné logiky, ale je nutno zde vysledovat množství faset přechodu od jedné smíšené formy k druhé“.66 Státní socialismus má své „historické místo“ v dějinách Evropy a nebyl bez vlivu i na porevoluční vývoj, v němž jsou patrné jeho stopy či pozůstatky. Američtí autoři spatřují pozitivní dědictví státního socialismu nejen v jeho zásluhách o modernizaci opožděných zemí regionu, ale zvláště v „jeho vysokých investicích do lidského kapitálu, který je přínosem pro transformaci“.67

Údobím, jež zanechalo nejhlubší stopy v porevoluční realitě, byla pozdní fáze sovětského bloku, jejíž počátek se zpravidla klade do 70. let, kdy se i na Západě odehrál „zásadní ekonomický a kulturní převrat“.68 Něco na ten způsob se odehrávalo i v zemích sovětského bloku, především v Polsku a v Maďarsku, kde jej ztělesňoval nový kurz Gierkův a Kádárův; jistou obdobou byla NDR, kterou podpořily západoněmecké půjčky a jedinou výjimkou bylo nehybné Československo.

V té době se oba bloky, západní i východní, přes všechny překážky začaly sbližovat aspoň obchodně: Západ v tehdejší ropné krizi potřeboval východní dodávky a Východ valutové zisky vítal. Záměry tehdejšího Polska a Maďarska byly Západu svým způsobem vlastně podobné: překonat stagnaci, oživit ekonomiku a vlít do ní novou krev. Tou byla na Západě velká vědecko-technická revoluce a nová, neoliberální ekonomická strategie, v Polsku a Maďarsku pak dolarové půjčky a první, ještě opatrné tržní reformy.

Zpočátku byly tyto experimenty úspěšné: přicházely zahraniční investice a západní manažeři pozitivně ovlivňovali své polské protějšky, což ironici nazývali lékem proti pověstnému „polskému hospodaření“. Fungovaly i zaváděné kusy tržní ekonomiky, v Maďarsku úspěšné v zemědělství a v Polsku, jak již řečeno, zakládané malé exportní soukromé firmy, zvané Polonie. Působila dokonce i nouze: pár tisíc Poláků se uchytilo jako pendleři do NDR, desetitisíce vyjížděly na výpomoc při žních v Německu a Švédsku a „stále širší kruhy polské společnosti získávaly těmito cestami znalosti tržního hospodářství“.69 Možná, že Poláci měli v sobě podnikatelské „geny“ už z doby, kdy neměli stát a museli se starat sami o sebe. Maďarsko mělo podobné možnosti dík sousedství s Rakouskem, a kdoví, zda i Maďaři v sobě také nemají podnikatelské „geny“, pocházející ovšem spíš z dědictví Židů, podnikatelských géniů starých Uher.

Pro demokracii zůstával i režim pozdního socialismu odstrašujícím příkladem a pozitiva vznikala nechtěně, jak režimy ztrácely kontrolu nad společnostmi, které živelně ožívaly. Ale tehdejší pokusy „přizpůsobit se svému protějšku, otevřít se kapitalismu“ měly paradoxní výsledek: socialismus se právě jimi „začal hroutit“.70 Českoslovenští dogmatici toto nebezpečí brzy vycítili, ale moc platné jim to už nebylo: v posledních letech sami začali s přípravami polovičatých reforem, v praxi však nic nebo skoro nic nestihli a tento handicap muselo Československo dohánět až po listopadovém převratu.

1a Exkurz: Neoliberální Západ

Základem Západu, který se teď osvobozeným zemím otevřel, byly ekonomické a politické strategie shrnované pod pojmem neoliberalismus. Příčinou opuštění poválečného sociálně-tržního systému nebylo jen oslabení jeho růstového potenciálu a odpor velkokapitálu vůči jeho sociálním vymoženostem, ale i velké dílo Západu, vědecko-technická revoluce, jejímž jádrem byla elektronika, informatika a genetika. Tyto technologie připojily k tradičním službám novou ekonomiku znalostní, jejíž podíl se ve vyspělých zemích 80. let pohyboval už kolem 30 až 40 %. Z nich se též zrodila nová fáze globalizace, dokonale propojený světový hospodářský prostor, který skýtal dosud nevídané perspektivy.

V tomto procesu se zmenšila a zmenšuje role základní jednotky světového pořádku, národních států – i velké jsou malé v globální konkurenci. Z toho vyrůstaly pokusy o integraci: prvním průkopníkem byla západoevropská společenství (ES, EHS, EU), jež inspirovala integraci Jihovýchodní Asie (ASEAN), v 90. letech byl vytvořen společný trh Ameriky s Kanadou a Mexikem (NAFTA), neformální osma ekonomických velmocí (G8) se rozšířila na G20, jejímž cílem je koordinace světové ekonomiky.

Na Západě byly tyto první změny spojeny s nástupem konzervativní garnitury Margaret Thatcherové v Británii (1979–1990) a v USA prezidenta Ronalda Reagana (1981–1989). S nimi přišlo ke slovu i nové ekonomické (a nejen ekonomické) učení neoliberalismu, jehož proroky se stali tehdejší nositelé Nobelovy ceny Friedrich von Hayek (1899–1992) a Milton Friedman (1912–2006) a k nim se hlásící chicagská ekonomická škola.

Alfou a omegou neoliberálního diskurzu byla a je ekonomie a s ní i nová či staronová životní filozofie, ztělesněná ve výroku Margaret Thatcherové: „Nic takového jako společnost neexistuje. Jsou jen individuální muži, ženy a rodiny.“ Víc než zoon politikon je pro neoliberály homo economicus – racionální jedinec odpovědný sám za sebe a schopný a povinný se sám o sebe postarat. Tento klíčový článek neoliberální víry byl výzvou ke generální revizi poválečného keynesiánského tržně-sociálního systému s rozvitým sociálním státem, který patřil k vůdčím ideám diskurzu poválečných západních společností a byl i úspěšnou odpovědí na výzvy obou „sociálních“ diktatur 20. století, nacistické i komunistické. Ještě v roce 1979 tento systém označil významný liberál Ralph Dahrendorf za „největší pokrok, jaký zatím dějiny přinesly. Nikdy předtím nemělo tolik lidí tolik životních šancí“.

Reakcí na státem „řízené hospodářství“ diktatur bylo oživení teorému „neviditelné ruky trhu“ jako dokonalého řídicího mechanismu ekonomiky. To je základní článek víry neoliberálního individualismu, v němž někteří autoři spatřují kus dědictví „seberealizace“ generace 60. let, která mutovala „z média osvobození do ideálu tržní konkurence ve všech životních situacích“.71 Odtud se odvozovalo nové ekonomické myšlení, vynášející konzumerismus a soukromou podnikavost, jejíž devízou je zisk a jeho maximalizace – egoismus bez zábran pro kritiky, jimiž spíš než socialisté byli mravně smýšlející křesťané, jejichž přesvědčení dokonale vyjádřil výrok připisovaný papeži Janu Pavlu II.: nikoli „mít“, ale „být“ podle slavné knihy Ericha Fromma To have or to be (1976).

Stát není jen utlačovatelským aparátem, na nějž jej redukoval marxismus, ale velkou civilizační vymožeností, nenahraditelným správcem stále složitější společenské reality.

Proti tomu vyrukovali neoliberálové s dvěma axiomy: negací silného státu, který je pro ně a priori špatným hospodářem na straně jedné, a na straně druhé pak příklonem k neomezené moci soukromého podnikání a volného trhu. Počátek neoliberální reformní éry byl paradoxní: neoliberalismus zavrhuje silný stát, ale neoliberální reformy zaváděl stát, a musel to být dokonce silný stát, aby je prosadil.

V posledních letech to sice jde s neoliberalismem „rychle z kopce“,72 ale nástup neoliberální strategie byl úspěšný: přestože se právě britská libra v roce 1982 stala obětí spekulantů, tehdejší těžkou krizi se podařilo poměrně rychle zvládnout a totéž, ale už obtížněji, se podařilo Americe s krizí 2008, ne však Evropě. Ještě 90. léta a počátek nového století byly dobou prosperity, i když v nemalé míře díky rostoucímu zadlužení států i obyvatelstva. Od Británie, avantgardy neoliberalismu, převzala v této době neoliberální a monetaristickou politiku i Evropa kontinentální, třebaže v míře o něco menší anebo – jako ve Skandinávii – jen jako doplněk svého „distributivního socialismu“.

Posvátnou krávou neoliberální doktríny se stala deetatizace (privatizace) a první na řadě byl po válce vzniklý rozsáhlý státní sektor, hlavně podniky těžkého průmyslu, které nízkými cenami napomohly poválečné obnově a nyní už nebyly příliš ziskové, ne-li dokonce ztrátové. Ani ne tak Amerika, kde nebylo dost „materiálu“ k privatizaci, ale v míře mnohem větší se dějištěm rozsáhlé deindustrializace stala západní Evropa: namísto poválečného „dovozu“ levných pracovních sil (gastarbeiterů) nastoupil „vývoz“ průmyslu do asijských zemí s levnou pracovní silou; například Francie za posledních třicet let ztratila v průmyslu dva miliony pracovních míst. To ovšem vyvolalo silné sociální konflikty, jejichž prototypem se stala thatcherovská Británie, kde útlum uhelných dolů v roce 1984 vyvolal dlouhodobou stávku horníků, jejíž zlomení oslabilo mocné odbory. Tento spektakulární triumf pravice byl signálem změny celé politické konstelace – levice bude nadlouho zatlačena do defenzivy.

„Na privatizační pult se položilo všechno nebo téměř všechno“,73 a to často pod cenou. Časem se privatizace začne šířit i do veřejných služeb, zdravotnictví, penzijního pojištění, terciárního školství a také do přirozených monopolů, vodohospodářství, energetiky, dopravní obslužnosti – všechno služby nutně aspoň zčásti ztrátové, ale pro společnost natolik nezbytné, že musejí být dotovány. Na rozdíl od většiny kontinentálních států byly v Británii privatizovány i železnice, ale právě tento ukázkový výkon neoliberalismu se příliš nezdařil – kvalita se zhoršila, státní dotace se nesnížily a od roku 1993 je stát začíná přejímat zpátky. Zvláštním výronem privatizace je šířící se praxe tzv. outsourcingu, předávání výkonů státních funkcí soukromým firmám; privatizace proniká dokonce i do tak výsostných státních funkcí, jakými jsou obrana, veřejný pořádek a občanská bezpečnost – nesčetné bezpečnostní agentury představují namnoze sílu větší než policie a při operacích v Afghánistánu a Iráku jejich personál převýšil početní stav jednotek americké armády.

Důsledky shrnuje německý autor: „Vlády liberalizovaly, deregulovaly a privatizovaly, podporovaly vytrvale moc trhu a rozšiřovaly mezinárodní prostor velkých koncernů a bank. Tím si přirozeně samy razily cestu k oné ztrátě státní suverenity, na niž budou pak stále častěji žehrat.“74 Okleštěné a pohrdané národní státy budou však dobré ve chvílích hospodářských otřesů, aby miliardovými intervencemi zachraňovaly krachující banky – z filozofie neoliberalismu se vyklube nový článek: zisky privátní a ztráty socializované.

Novou ekonomickou orientaci Ameriky i Evropy, v níž měl hlavní roli finanční sektor, si také vynucovaly nové technologie. Elektronizace, zkracující dálkové finanční operace na zlomky sekund, vytvořila nový celosvětový tržní prostor s nevídanými zisky z výhodných investic: v roce 1986 činily ve světě 96 mld. dolarů, o dvacet let později stouply už na 2 biliony. Jestliže na počátku 80. let byl roční rozsah mezinárodních bankovních půjček něco přes 300 miliard dolarů, za deset let stoupl na 7,5 bilionů – růst o dva tisíce procent. Nikoli reálná ekonomika, průmysl a zemědělství, ale finanční trh a finanční podnikání se stalo zlatým dolem neoliberální ekonomiky.

Silné státní regulace finančních trhů, poučení z krize 30. let, neoliberální učení zavrhlo: „osvobozené“ bankovnictví se vrhlo do riskantních obchodů a v honbě za maximálními zisky padly všechny zábrany lačnosti jejich manažerů. Přední německý historik Hans-Ulrich Wehler zjišťuje, že „jako historik nezná žádnou profesní třídu, jaká v posledních dvaceti letech vyvinula takovou hrabivost“75. Zatímco v poválečných třiceti letech stouply průměrné příjmy amerických domácností dvojnásobně (z 30 na 60 tisíc dolarů), příjmy horního procenta činily desetinásobek; v letech 1985–1995 vzrostly příjmy domácností už jen o pětinu, kdežto horní procento zbohatlo dvacetinásobně a na začátku nového století již čtyřicetinásobně.

Neoliberální společnosti se vyznačují mimořádně vysokou polaritou mezi bohatými a chudými, k nimž se již začíná blížit část středních vrstev. V roce 1978 měla na celkovém příjmu USA nejbohatší setina procenta, asi 30 tisíc osob, stejný podíl jako 100 milionů dolní poloviny Američanů. Podle údajů Světové banky se v roce 2005 na světovém příjmu podílela nejbohatší čtvrtina světového obyvatelstva 90,5 %, zatímco u druhé a třetí čtvrtiny středních vrstev činila tato čísla 6,74 % a 2,14 % a u čtvrtiny nejchudší 0,78 %.76

Tato čísla spolehlivě vyvracejí oblíbené neoliberální tvrzení, že z rostoucího majetku bohatých část prosákne dolů do středních, a dokonce do vrstev nejchudších. Nenasytnost mocných vede ke křiklavě nespravedlivému rozdělení národního bohatství, které rozkládá soudržnost společnosti. I středověk znal pohádková bohatství různých panovníků a gründerský kapitalismus měl své Rotschildy, ale v moderní době, zvláště po druhé světové válce, se tyto protiklady zmírňovaly. Na sklonku 20. století se však trend zase otočil: nyní jsou bohatí „ve srovnání s chudými bohatší víc než kdykoli v minulosti“, i když „celkový růst úhrnného bohatství zastírá nerovnosti v jeho rozdělování“.77

Neoliberální éra se nevyznačuje jen výraznou polarizací rozvitých společností, ale v nebývalé míře narůstají i rozdíly mezi nimi a zeměmi chudými. K těmto ekonomickým patologiím patří v posledních letech obrovité nákupy půdy, na níž bohaté a nesoběstačné země pro sebe pěstují potraviny: Saudská Arábie dnes vlastní 1,6 mil. ha v Indonésii, Spojené arabské emiráty 1,3 mil. ha v Africe, Jižní Korea nakoupila už 2,3 mil. ha v Mongolsku, Súdánu a na Madagaskaru a předstihla v tom Čínu s 2,1 mil. ha nakoupené půdy v Laosu, Filipínách, v Jižní Americe, a dokonce i 200 tisíc ha v USA; ve střední Evropě se tak už zakupují četní Nizozemci, Němci i Britové.

Obrovitou mocí ekonomickou se staly gigantické nadnárodní koncerny: v současnosti vykazuje deset největších bank světa aktiva ve výši 24 bilionů dolarů, deset největších koncernů výrobních necelé 3 biliony; tento nepoměr také dokládá, že hlavní částí neoliberální ekonomiky a největším zdrojem zisků jsou finanční operace – nikoli tvorba reálných hodnot, ale peníze dělají peníze. Ve srovnání s ohromnou silou jejich rukou je neviditelná ruka trhu jen ručkou a radikální soud, že „volný trh je fikcí“,78 není zcela nemístný. Tito global players (v jejich americko-evropské dvacítce jsou jen dva Japonci) se stávají i mocností politickou a politická věda je právem považuje za nového významného činitele celé global governance.

Stále nové a nové technologie jsou vlastně permanentní revolucí – asi jedinou vskutku úspěšnou. Ve vyspělých zemích se postupně utváří nová stratifikace, jejímž vrcholem je bohatá a stále bohatnoucí metropolitní a kosmopolitní vrstva činná zvláště v peněžnictví, médiích, špičkách administrativy a v advokacii. Tato vrstva má i svůj dorost světaznalých a anglicky mluvících absolventů vybraných mezinárodních vysokých škol, jimž kynou skvělé kariéry. Přílepkem této exkluzivní vrstvy jsou i různé celebrity profesionálního sportu či zábavního průmyslu.

Velkými změnami prochází i běžný pracovní svět, v němž roste počet bílých límečků, zaměstnanců s vysokou kvalifikací a zabezpečenou prací, kteří většinou náleží do středních vrstev. Svou životní úrovní a způsobem života se rovnají malým podnikatelům, zvláště vlastníkům množících se firem služeb a nových technologií. K nim se blíží i část dobře placených opravářů a podobných profesí; daleko k nim nemá ani šedá ekonomika, rozšířená zvláště v jihoevropských zemích, kde tvoří až čtvrtinu nebo pětinu HDP. Z těchto rozličných skupin se skládají střední vrstvy, jež ve vyspělých zemích počínají tvořit většinu společnosti.

Neoliberální ekonomika a informační technologie kladou nové nároky na pracovní sílu, které vycházejí z předpokladu permanentních inovací: u zaměstnanců se již nepočítá s jednou životní profesí, ale se zaměstnatelností (employability), všeobecnou přizpůsobivostí a ochotou k stálému vzdělávání; časem se tyto postuláty rozšíří na celou společnost a vznikne teorie společnosti vědění. Neoliberální společnost formuje zaměstnance ke svému obrazu a prospěchu – má být vždy pohotový vyhovět proměnlivým potřebám pracovního trhu; hlásání flexibility pracovní síly bývá však často „jen eufemismem pro mzdové škrty“.79 Ve jménu zvyšování konkurenceschopnosti se začalo s omezováním ochranného pracovního zákonodárství, nahrazováním smluvně zajištěných pracovních míst místy dočasnými a částečnými, zjednodušením předpisů pro výpovědi atd.; trochou ochrany jsou minimální mzdy. V evropském sociálním modelu globalizační éry se žádoucí stala námezdná síla „flexibilní, vysoce moderní, lehce najímatelná a lehce zase propouštěná, což je ve skutečnosti postindustriální rezervní armáda svého druhu“.80

Na ústupu jsou tu tradiční modré blůzy, manuální dělnické a řemeslné profese, v nichž se mohou uplatnit i osoby s nižším vzděláním (mezi nimi tu a tam i někteří z 5 milionů evropských Romů), jimž však i v průmyslu ztěžují uplatnění nově zaváděné technologie. Rovněž značné části žen se nabízejí jen špatně placená místa v obchodních řetězcích nebo v pomocných službách; kromě starších lidí zvlášť těžko nacházejí pracovní příležitosti i přistěhovalci a nezaměstnanou, ne-li vůbec nezaměstnatelnou se stává i značná část mládeže z tohoto prostředí.

Jedním z největších problémů neoliberální ekonomiky je skutečnost, že technicky perspektivní obory nevytvářejí dost pracovních míst, zvláště méně kvalifikovaných. V 70. letech také končí éra plné zaměstnanosti a nezaměstnanost, dokonce dvouciferná, se stala trvalým zjevem, který zvyšuje zatížení státních rozpočtů. Pro neoliberální filozofii jsou ovšem nezaměstnaní sami viníky své situace, což jim vtiskává stigma parazitů. Podle kritiků si neoliberální Evropa v této sociálně vylučované rezervní armádě pěstuje „společenskou podtřídu uprostřed hojnosti“;81 pro nejubožejší vrstvu, která už na hledání místa rezignuje, sociologové používají pojem prekariát.

Neoliberální redukce práce na pouhou účelovou výdělečnou činnost není jen mylná, ale také nehumánní, neboť práce je pro většinu lidí víc než pouhou obživou, podle francouzské autorky knihy Ce que travailler veut dire (Co znamená pracovat) je práce „víc než jen job“, ale ve skutečnosti tvoří „antropologickou konstantu lidstva“.82 Její historický význam postihl ostatně už Marxův druh Friedrich Engels v roce 1875 svou knihou s ironicky darwinistickým titulem Podíl práce na polidštění opice. Práce je klíčovou částí lidského života a dodává mu smysl i sociální hodnotu a člověk v ní nachází svou seberealizaci; člověk bez práce je neúplným člověkem. Je-li „sociální a politická integrace v našem obrazu světa spojená s prací“, nelze ji považovat jen za „prostředek, nýbrž také za smysl společnosti“, který svým významem přesahuje i tripartitu zaměstnavatelů, odborářů a státu.83

Hlavním terčem ataku neoliberalismu se stal stát a především stát sociální (welfare state), jedna z největších civilizačních vymožeností Západu. Hlasatelé neomezeného volného trhu státu nasazují oslí hlavu plýtvavosti, kterou státní rozpočty prý už nemohou ufinancovat. Sociální vymoženosti se ovšem zneužívají (odhaduje se, že práci se vyhýbá možná až desetina příjemců sociálních dávek) a byrokracie činí systém těžkopádný a neúčinný. Ale příčiny pochyb o budoucnosti důchodového zabezpečení (starobní, invalidní), veřejného zdravotnictví a celé soustavy dalších sociálních dávek (rodiny s více dětmi atd.) jsou hlubší a volání po jejich reformách není zcela bezdůvodné. Důchodové systémy se musejí vyrovnat s prodloužením věku, i když posunem odchodu do důchodu by v pracovním procesu zůstávaly dva tři ročníky, což je při značné nezaměstnanosti problém. Z demografických prognóz vychází, že v budoucnu na více sil neproduktivních bude méně sil produktivních, ale z prognóz ekonomických plyne jejich vyšší výkonnost, v příštích dvou desetiletích podle odborů minimálně o jednu třetinu. Ve zdravotnictví se musí počítat s vyššími náklady na nové léčebné postupy a léky, ale rezervou tu často jsou nepřiměřené zisky farmaceutického průmyslu. Také vyšší vzdělání bývá považováno za soukromou výhodu, za niž se má platit.

Za svůj základní cíl vyhlašovaly všechny neoliberální nebo k neoliberalismu inklinující vlády zvýšení konkurenceschopnosti a snížení deficitů státních rozpočtů. Za tím účelem nastolily tvrdý restriktivní kurz, jehož prvním cílem bylo už za Margaret Thatcherové všemožné osekání vymožeností sociálního státu, i když ani jí se nepodařilo tento systém zcela zničit. Snižování státních výdajů, začasté jen fiktivní, se dosahuje i předáváním státních funkcí soukromému sektoru, přičemž se část nákladů přenáší na uživatele – občany. Tytéž cíle sledují i reformy daňové, které se však pohybují opačným směrem: zvyšují se daně nepřímé, ale jádrem reforem je snížení daní soukromého podnikání a vysokých příjmů; vzorem byly Spojené státy, kde za prezidenta Reagana klesly ze 70 na 28 %. Koncentrátem neoliberální koncepce je negace progresivního danění v podobě tzv. rovné daně, která je však ve skutečnosti nerovností, neboť totéž procento zatěžuje kategorie vysokých příjmů nesrovnatelně méně než kategorie příjmů nízkých. K tomu přistupují i nedostatečné zásahy proti daňovým únikům a proti korupci, která za neoliberalismu začala povážlivě růst. Přesto nelze neoliberálním režimům v jejich počátečné fázi upřít ekonomický úspěch – v desetiletí 1980–1990 vzrostl HDP o čtvrtinu, i když v nemalé míře to byl růst na dluh.

Už v 70. letech se počal formovat politický model, v němž se spojily „individualistická rétorika svobody, monetaristická hospodářská politika, liberální kritika sociálního státu a konzervativní hodnotové představy“ a prioritou se stala „totalizace tržního principu“.84 Neoliberalismus není jen ekonomické učení, ale světový názor pronikající do všech sfér: „Sociálně darwinistický potenciál tržního fundamentalismu se [...] rozvíjel nejen v sociální politice, nýbrž také v politice zahraniční.“ 85 Průkopníkem byla i zde Margaret Thatcherová, jíž příležitost dala náhoda, pokus argentinské generálské diktatury zmocnit se britských Falklandských ostrovů. Rychlý triumf v této malé válce upevnil politickou pozici „železné lady“ v samotné Británii. Tento mechanismus se bude ve velkém opakovat po roce 2001: otřesná tragédie teroristického atentátu na Světové obchodní centrum v New Yorku se stane roznětkou agresivní militaristické éry George W. Bushe jun. a Tonyho Blaira. Jürgen Habermas už v roce 2008 vystavil neoliberalismu úmrtní oznámení: „s koncem Bushovy éry, s tím, jak splaskly poslední neoliberální komiksové bubliny, skončila i programatika reprezentovaná Clintonem a New Labour – ale umřít ne a ne.“86

Lze-li se však vrátit zpět: když se rozpadlo sovětské impérium, ovládla osvobozené země představa návratu do (západní) Evropy, která byla neoliberální, a v neoliberalismu byla tudíž jejich budoucnost. Pro nemalou část těchto společností přitahovaných západoevropskou demokracií a okouzlených její konzumní společností se však vstup do tvrdého neoliberálního uspořádání stal záhy nečekaným zklamáním. Nečekaného zklamání nad nekritickou horlivostí, s jakou elity nových přírůstků neoliberální uspořádání přijaly, se však dočkali i mnozí kritičtí duchové na Západě, kteří si od těchto zemí slibovali novou společnost, jež se vadám západní demokracie i neoliberální ekonomiky vyhne. Dostavil se ale opak: vanul-li dosud neoliberální vítr ze západu na východ, vanul už v 90. letech opačně „zpět z východu“.87 Radikální neoliberalismus postkomunistických zemí posílil neoliberalismus na Západě a nemalou měrou přispěl k tomu, že se právě 90. léta a doba do krize roku 2008 staly jeho vrcholem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čtvrt století střední Evropy .
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.