Čtvrtá revoluce

Jak infosféra mění tvář lidské reality

Luciano Floridi

Z anglického originálu The Fourth Revolution,

vydaného nakladatelstvím Oxford University Press

v roce 2014,

přeložil Čestmír Pelikán.

Doslov Josef Šlerka

Edici Studia nových médií řídí Tomáš Dvořák a Josef Šlerka.

Vydala Univerzita Karlova

Nakladatelství Karolinum

Grafická úprava Jan Šerých

Redakce Martin Lukáš

Sazba DTP Nakladatelství Karolinum

První české vydání

© Univerzita Karlova, 2019

© Luciano Floridi, 2014

Translation © Čestmír Pelikán, 2019

Epilogue © Josef Šlerka, 2019

ISBN 978-80-246-4488-2 (epub)

ISBN 978-80-246-4487-5 (kindle)

ISBN 978-80-246-3820-1 (pdf)

ISBN 978-80-246-4488-2 (print)

OBSAH

1. Předmluva

2. Poděkování

3. 1. ČAS: HYPERHISTORIE

4. 2. PROSTOR: INFOSFÉRA

5. 3. IDENTITA: ONLIFE

6. 4. SEBEPOROZUMĚNÍ: ČTVRTÁ REVOLUCE

7. 5. SOUKROMÍ: INFORMAČNÍ TŘENÍ

8. 6. INTELIGENCE: ZAPISOVÁNÍ SVĚTA

9. 7. AGENDA: OBALOVÁNÍ SVĚTA

10. 8. POLITIKA: VZESTUP SYSTÉMŮ S VÍCE ČINITELI

11. 9. ŽIVOTNÍ PROSTŘEDÍ: DIGITÁLNÍ GAMBIT

12. 10. ETIKA: E-NVIRONMENTALISMUS

13. Literatura k dalšímu studiu

14. Bibliografie

15. Seznam vyobrazení

16. Doslov (Josef Šlerka)

PŘEDMLUVA

Tato kniha pojednává o tom, jak informační a komunikační technologie (dále ICT – Information and Communication Technologies) ovlivňují naše vnímání nás samých, jak se vztahujeme jeden k druhému, jak si uspořádáváme náš svět a jak s ním navzájem reagujeme. Nanotechnologie, internet věcí, Web 2.0, sémantický web, cloud computing, hry využívající snímání pohybu, smartphonové aplikace, tablety a dotykové obrazovky, GPS, rozšířená realita, umělí společníci, bezpilotní drony, samořiditelná auta, nositelné technologie, 3D tiskárny, krádeže identity, online kurzy, sociální média, kybernetická válka… technofilové i technofobové kladou tutéž otázku: co bude následovat? Filozof je zvědavý, co leží za tím vším. Existuje nějaká sjednocující perspektiva, z níž by všechny tyto jevy bylo možné interpretovat jako projevy jediného, makroskopického trendu? Potíže s odpovědí na tuto otázku spočívají částečně i v tom, že jsme stále ještě zvyklí pohlížet na ICT jako na nástroje interakce se světem a s druhými lidmi. Ve skutečnosti se ale staly environmentálními, antropologickými, sociálními a interpretačními silami. Utvářejí a modelují naše intelektuální i fyzické skutečnosti, mění naše sebeporozumění, modifikují způsoby, jak se chováme jeden k druhému i sami k sobě, a rozšiřují možnosti toho, jak interpretujeme svět, a to vše činí přesvědčivě, důkladně a vytrvale.

Takže tato kniha je filozofická, i když není knihou jen pro filozofy. Snaží se identifikovat a vysvětlit některé hlubinné technologické síly, které ovlivňují naše životy, naše přesvědčení a všechno, co nás obklopuje, nejedná se ale o technické či teoretické pojednání. Jak čtenář záhy zjistí při letmém nahlédnutí do obsahu, jsem přesvědčen, že se nacházíme na počátku hluboké kulturní revoluce, z velké části způsobené ICT. Jsem si vědom, že každá generace si o sobě myslí, že je jedinečná, prostě proto, že právě žije, a proto je také jedinečně umístěna, zrcadlově, mezi mrtvými a ještě nenarozenými. Proto souhlasím s tím, že je nutné zachovat věci v jisté perspektivě. Nicméně jednou je to 16. prosince 1773 a vy se nacházíte v Bostonu, jindy je to 14. července 1789 a vy se nacházíte v Paříži. V této knize bych chtěl zdůraznit, že někdy je to nové milénium a vy se ocitáte v infosféře.

Informační revoluce, o které zde mluvím, je velkou příležitostí pro naši budoucnost. Proto je tato kniha také mírně optimistická. Říkám „mírně“, protože je otázkou, zda budeme schopni z našich ICT vytěžit co nejvíce, a přitom se dokážeme vyhnout jejich nejhorším dopadům. Jak můžeme zajistit, abychom jejich výhody využili? Co můžeme udělat, abychom identifikovali, koordinovali a podpořili ty nejlepší technologické transformace? Jaká jsou nebezpečí, implicitně obsažená v transformaci světa v progresivní prostředí, přívětivé vůči ICT? Povedou naše technologie k tomu, že rozšíří naše možnosti a posílí nás, anebo omezí náš fyzický i pojmový prostor a tiše nás přinutí se jim přizpůsobit, protože to bude ten nejlepší, nebo někdy možná jediný způsob, jak zajistit, aby věci fungovaly? Mohou nám ICT pomoci vyřešit naše nejtíživější sociální a environmentální problémy, nebo povedou k jejich prohloubení? To jsou pouze některé z naléhavých otázek, které nám informační technologie předkládají. Doufám, že tato kniha přispěje k širšímu proudu probíhajících snah tyto problémy objasnit a řešit; a že budeme moci produktivněji a účinněji přistoupit k problémům a možnostem ICT, pokud dosáhneme hlubšího a pronikavějšího porozumění jejich dopadu na naše současné i budoucí životy.

Velká šance, kterou ICT nabízejí, jde ruku v ruce s ohromnou intelektuální odpovědností za jejich pochopení a za to, uchopit výhody, jež poskytují, tím správným způsobem. Proto také není tato kniha určena pro odborníky, ale pro každého, kdo má zájem o rozvoj našich technologií a o to, jaký vliv mají na nás samotné a na předvídatelnou budoucnost lidstva. Tato kniha nepředpokládá žádné předběžné znalosti těchto témat, přestože není elementárním textem pro začátečníky. Každý komplexní jev lze konceptuálně zjednodušit, ale existuje určitý práh, za kterým se zjednodušení stává neseriózním a proto zbytečným překrucováním. Pokusil jsem se postupovat co možná nejblíže tomuto prahu, aniž bych jej překročil. Doufám, že čtenář bude mou snahu soudit vlídně.

Jako kniha pro neodborníky může sloužit rovněž jako uvedení do problematiky. Je totiž součástí širšího projektu týkajícího se základů filozofie informace, jenž se snaží naši filozofii modernizovat a učinit ji odpovídající naší době a pochopitelnou i za akademickými zdmi.[1] Vzhledem k bezprecedentním novinkám, které přináší úsvit informační doby, není překvapivé, že mnohé z našich základních filozofických názorů, jež byly během historie a především v industriální éře silně upevněny, bude nutné upravit a doplnit, ne-li zcela nahradit. V akademické sféře, v „think tancích“, výzkumných centrech nebo odděleních pro vědu a výzkum možná ještě nikoli, ale na ulicích a v online prostoru existuje určitě atmosféra zmateného očekávání smíšeného se zájmem; spočívá v uvědomění si vzrušujících, převratných změn v našich názorech na svět, na nás samé, a v našich interakcích se světem a mezi námi samotnými. Tato atmosféra a toto uvědomění nejsou výsledkem výzkumných programů nebo důsledkem úspěšných grantových úkolů. Způsobem mnohem realističtějším a intenzivnějším, ale také zmatenějším a váhavějším dochází k proměnám našich názorů na svět v důsledku našeho každodenního přizpůsobování se realitě v oblasti intelektuální i v oblasti chování, té realitě, která se nám plynule, exponenciálně a nepřetržitě mění před očima a pod nohama. Jak se řítíme do budoucnosti, nacházíme novou rovnováhu díky tomu, že přetváříme nové podmínky, které se ještě neusadily a nedozrály, a zároveň se na ně adaptujeme. Novinky již nejsou důsledkem původního zlomu, který postupně přešel ve stabilní vzorce „víceméně přibližně téhož“. Vezměme si například automobilový či knižní průmysl a stabilitu, k níž nakonec dospěly, po původní periodě rozporů a rychlých přizpůsobení. Zdá se zřejmé, že nová filozofie dějin, jež se pokouší přisoudit naší době smysl konce historie a začátku hyperhistorie (více o tomto pojmu v první kapitole), vítá rozvoj nové filozofie přírody, nové filozofické antropologie, syntetického environmentalismu jako mostu mezi námi a světem, a nové filozofie politiky mezi námi. „Kybernetická kultura“, „posthumanismus“, „singularita“ a jiné podobně módní ideje lze všechny chápat jako pokusy dát smysl naší nové hyperhistorické kritické situaci. Považuji je za příznačné a často sugestivní, ačkoli nepřesvědčivé. „O buraco é mais embaixo“, jak říkají v Brazílii: čím je díra hlubší, tím je problém vážnější. Potřebujeme vyhloubit nějaký seriózní filozofický výkop. Proto pozvání k novému promyšlení přítomnosti a budoucnosti v čím dál více technologizovaném světě znamená totéž co požadavek nové filozofie informace, kterou lze použít na každý aspekt naší hyperhistorické situace. Měli bychom pečlivě sledovat kořeny naší kultury a starat se o ně právě proto, že se plným právem zabýváme jejími listy a květy.

Víme, že informační společnost má své vzdálené kořeny ve vynálezu psaní, tisku a masových médií. Nicméně stala se skutečností teprve nedávno, když nahrávací a přenosové prostředky ICT rozvinuly své reprodukční schopnosti. Hluboká a všezahrnující proměna, kterou přinesly ICT, způsobila obrovský pojmový deficit. Zjevně potřebujeme filozofii, která se bude studovat a bude angažovaná, protože před námi stojí závažné úkoly. Potřebujeme filozofii, abychom lépe uchopili samotnou povahu informace. Potřebujeme filozofii, abychom předvídali a řídili etický dopad ICT na nás a na naše okolí. Potřebujeme filozofii, abychom zlepšili ekonomickou, sociální a politickou dynamiku informací. A potřebujeme filozofii také proto, abychom vyvinuli přiměřený intelektuální rámec, který nám může pomoci sémantizovat (dát jí význam a určit její smysl) naši novou kritickou situaci. Zkrátka, potřebujeme filozofii informace jako filozofii naší doby pro naši dobu.

Nedělám si žádné iluze o gigantickém úkolu, který před námi stojí. V této knize pouze nastíním několik myšlenek k filozofii dějin v duchu filozofie hyperhistorie; k filozofii přírody v duchu filozofie infosféry; k filozofické antropologii v duchu čtvrté revoluce našeho sebeporozumění, jež následuje po kopernikovské, darwinovské a freudovské revoluci; a k filozofii politiky v duchu návrhu systému s mnoha činiteli, jež mohou dostát úkolu jak řešit globální problémy. To vše by mělo vést k expanzi zájmu o etiku a k expanzi péče o všechny druhy životního prostředí, včetně těch umělých, digitálních či syntetických. Tato nová, „e-nvironmentální“ etika by měla být založena na informační etice, platné pro celou infosféru a všechny její komponenty a obyvatele. V následujících kapitolách se těchto myšlenek pouze dotknu a naznačím potřebu etické infrastruktury, jež by s nimi měla být koherentní. Mnohem více práce leží před námi. Pevně doufám, že mnozí další budou mít chuť připojit své síly.

Konečně, čtenář zjistí, že tato kniha obsahuje spoustu terminologie, která je pouhým pokusem s množstvím neologismů, zkratkových slov a technických výrazů. Podobné pokusy přemodelovat náš jazyk mohou vyvolávat nepříjemné pocity, ale nelze se jim vždy vyhnout. Zápas o to najít rovnováhu mezi čtivostí a přesností je pochopitelný a já jsem se rozhodl jej neskrývat. Abych parafrázoval barvitou analogii Friedricha Waismanna (1896–1959), filozofa a člena Vídeňského kroužku, tak jako je dobrý plavec schopen plavat proti proudu, měl by i dobrý filozof být schopen ovládnout ono obtížné umění myslet „proti řeči“, proti běžným lingvistickým návykům.[2] Plně s tím souhlasím, avšak jsem si také vědom toho, že mé úsilí uchopit naprosté intelektuální novinky, s nimiž se střetáváme, zůstává nedostatečné. Výzva postavit se na odpor proudu starých myšlenek je vážná, protože sotva může existovat lepší politika bez lepšího porozumění. Možná budeme muset znovu promyslet a přebudovat náš pojmový slovník a naše způsoby přisuzování významu a určování smyslu světa (naše sémantizační postupy a praktiky), abychom dosáhli lepšího pochopení naší doby a tím také získali větší šanci ji co nejlepším způsobem změnit a úspěšně zvládnout její otevřené problémy. Zároveň to ale neposkytuje žádné oprávnění vzdávat se nároků srozumitelnosti, relevantních důkazů a průkazných argumentů, přijatelných vysvětlení a čestného přiznání nejistoty či neznalosti. Plavat proti proudu neznamená plácat sebou panicky na místě. Naopak, disciplína se stává podstatnější. Potřebujeme zlepšit naši intelektuální situaci, nikoli se vzdát. Takže bych snad měl přijmout jinou metaforu z vodního prostředí,[3] zavedenou svého času Otto Neurathem (1882–1945), také filozofem a členem Vídeňského kroužku: nemáme sice ani vor, ale utopit se v nejasnostech není to pravé řešení.[4] Líné myšlení pouze vyostří naše problémy. Potřebujeme vyvinout racionální úsilí a postavit vor, zatímco ještě plaveme. Doufám, že následující kapitoly poskytnou na jeho stavbu potřebné kmeny.

___________________

1 Projekt filozofie informace jsem rozvinul v knihách Floridi, 2011 a Floridi, 2013.

2 Waismann, 1968, s. 19.

3 Je zřejmé, že pokud jste v té době pobývali ve Vídni a neměli jste rádi „foundationalismus“, byla voda vaším nepřítelem. Karl Popper (1902–1994), velký filozof vědy, narozený ve Vídni, nebyl nikdy členem Vídeňského kroužku, ale byl s ním v častém styku a je pozoruhodné, že používal jinou vodní metaforu pro popis vědy: „Věda nespočívá na pevném podloží. Smělá stavba jejích teorií se vznáší nad bažinou. Je to jako stavba na kůlech. Kůly jsou zasunuty shora do bažiny, nikoli však do nějakého přirozeného nebo ‚daného‘ základu; a přestaneme-li zasouvat kůly hlouběji, není tomu tak proto, že bychom dosáhli pevných základů. Prostě toho necháme, jsme-li spokojeni, že jsou tyto kůly už dost pevné, aby mohly tuto stavbu aspoň po nějakou dobu udržet.“ Karl R. Popper, Logika vědeckého bádání, OIKOYMENH, Praha 1997, s. 102–103. Přeložil Jiří Fiala.

4 „Neexistuje způsob, jak danou čistě protokolární větu vzít za výchozí bod vědy. Žádná tabula rasa neexistuje. Jsme jako námořníci, kteří musí znovu postavit svou loď na otevřeném moři, bez možnosti rozebrat ji v suchém doku a rekonstruovat ji tam pomocí těch nejlepších materiálů. Jen metafyzickým prvkům je dovoleno zmizet beze stopy. Vágní lingvistické konglomeráty vždy zůstanou tím či oním způsobem komponenty lodi.“ Neurath, 1959, s. 201.

PODĚKOVÁNÍ

Při psaní této knihy mi pomohlo tolik lidí, tolika způsoby a při tolika příležitostech, že jsem si jist, že kdybych se je pokusil všechny vyjmenovat, určitě bych někoho důležitého zapomněl uvést, ať už by jejich seznam byl jakkoli dlouhý. Omezím se tedy na poděkování pouze těm, kteří měli největší vliv v posledním stadiu výzkumu a psacího maratonu.

Jsem neskonale vděčný Latě Menonové, redaktorce Oxford University Press (OUP), za to, že mne povzbudila, abych se věnoval tomuto ambicióznímu projektu, za její přispění v několika stadiích práce a za její podporu během let, i když jsem žádal o další prodloužení uzávěrky. Přečetla předposlední verzi rukopisu a učinila jej výrazně čtivějším.

Mnohé rozhovory, jichž se účastnili Anthony Beavers, Terry Bynum, Massimo Durante, Charles Ess, Amos Golan, Mireille Hildebrandtová, Hosuk Lee-Makiyama, Marco Pancini, Ugo Pagallo, Mariarosara Taddeová, Matteo Turilli, Menno van Doorn a Marty J. Wolf, věnované různým částem této knihy, vedly k významným zlepšením. Vínem jsme nešetřili, ale stále jim ještě dlužím několik skleniček. Zejména Massimo Durante, Federico Gobbo, Carson Grubaugh, Ugo Pagallo a Marty J. Wolf přečetli to, co jsem si myslel, že je poslední verzí rukopisu, a co se díky jejich velmi pronikavé a věcné zpětné vazbě změnilo ve verzi předposlední.

Své manželce Anně Christině (Kia) De Ozorio Nobreové vděčím nejen za život plný lásky, ale také za iniciační myšlenku věnovat více pozornosti „čtvrté revoluci“ a za bezbřehou víru ve schopnosti jejího manžela dostát jejím vysokým očekáváním a nárokům. Tak často mě slýchala si stěžovat, jak obtížné je tuto knihu dokončit, až se téměř stydím, že se mi to nakonec podařilo. Málo věcí člověka tak motivuje jako naprostá důvěra ve váš úspěch, jíž se vám dostává od někoho, koho milujete a koho si vážíte. Kia přispěla mnoha zásadními a pronikavými návrhy k poslední verzi rukopisu, který jsem jí předčítal během několika nádherných večerů u našeho krbu.

V roce 2012 jsem měl to potěšení a privilegium vést výzkumnou skupinu Online Initiative, organizovanou Evropskou komisí, zabývající se dopadem ICT na digitální transformace probíhající v evropské společnosti. Nicole Dewandreová, poradkyně generálního ředitele Directorate General for Communications Networks, Content and Technology Evropské komise, celý projekt iniciovala a značně podporovala, a já jsem jí i Robertu Madelinovi hluboce zavázán za tuto skvělou příležitost uplatnit určitou filozofii v reálném světě. Výsledkem činnosti této skupiny byl The Online Manifesto.[5] Bylo pro mne velkou ctí pojmenovat skupinu a manifest podle některých idejí, které představuji v této knize. Být součástí takové skupiny bylo úžasnou intelektuální zkušeností. Díky ní jsem lépe pochopil mnohé stránky informační revoluce, které by mi pravděpodobně bez příspěvků tolika výjimečných kolegů a bez rozhovorů s nimi unikly. Takže mnoho díků mým kolegům „onliferům“, jimiž byli Franco Accordino, Stefana Broadbentová, Nicole Dewandreová, Charles Ess, Jean-Gabriel Ganascia, Mireille Hildebrandtová, Yiannis Laouris, Claire Lobetová, Sarah Oatesová, Ugo Pagallo, Judith Simonová, May Thorsethová a Peter Paul Verbeek.

Finální verze knihy je výsledkem velice plodné spolupráce s členy redakčního týmu OUP, zvláště s Emmou Maovou. Anonymní recenzenti, určení OUP, mne udrželi v přijatelných mezích. Penny Driscollová, má osobní asistentka, se zdatně vypořádala s korekturami rukopisu a učinila jej mnohem čtivějším. Pro finální verzi knihy mi také poskytla velice užitečnou zpětnou vazbu z filozofického hlediska. Musím zde potvrdit to, co jsem napsal již dříve: bez její výjimečné podpory a dokonalých manažerských schopností bych tento projekt dokončit nedokázal.

Nakonec bych rád poděkoval University of Hertfordshire, Brendanu Larvorovi a Jeremymu Ridgmanovi za to, že mi poskytli veškerou podporu nutnou k provádění mých výzkumů v různých stadiích práce během uplynulých několika let; British Arts and Humanities Council a Google za tři akademické granty během let 2010/2011 a 2011/2012, které podpořily některé z mých výzkumů, určených pro tuto knihu; Amosi Golanovi, který mne laskavě pozval a nabídl mi místo mimořádného profesora na Infometrics Institute při Department of Economics of the American University ve Washingtonu; a mému současnému akademickému domovu, jímž je Oxford Internet Institute. Knihu jsem nakonec mohl dopsat díky soustředěnému a systematickému úsilí v klidném období, které jsem měl tu čest prožít na American University v roce 2013.

___________________

5 The Online Manifesto je dostupný online. Konečná verze s komentáři a kapitolami o pozadí celého projektu je publikována in Floridi, 2014.

1. ČAS: HYPERHISTORIE

TŘI VĚKY LIDSKÉHO ROZVOJE

Na Zemi dnes žije více lidí než kdykoli předtím v lidských dějinách. A většina z nás dnes žije déle než kdykoli předtím. Předpokládaná doba života nadále roste (schéma 1; viz též schéma 19) a chudoba klesá (schéma 2), dokonce i když míra globální nerovnosti je stále skandální. Výsledkem je, že největším problémem lidstva spojeným se zdravím se stává invalidita.

Linie představující trendy v grafech na schématech 1 a 2 byly do značné míry narýsovány našimi technologiemi, přinejmenším do té míry, v níž je inteligentně, mírumilovně a trvale rozvíjíme a využíváme.

Někdy zapomínáme, za jak mnoho vděčíme pazourkům a kolům, jiskrám a pluhům, motorům a počítačům. Náš zásadní technologický dluh si připomínáme, když rozdělujeme život lidstva na prehistorii a historii. Za podobný významný práh by bylo třeba uznat i vynález a vývoj ICT (informačních a komunikačních technologií), které způsobily takový rozdíl mezi tím, kým jsme byli, kým jsme a, jak se budu snažit ukázat v této knize, kým bychom se mohli stát. Až když se systémy záznamu událostí, a tedy akumulace a přenosu informací pro budoucí spotřebu staly dostupnými, začaly se zkušenosti získané minulými generacemi vyvíjet exponenciálně, v poněkud lamarckovském smyslu,6 a lidstvo tak vstoupilo do historie.

Schéma 1: Předpokládaná doba života u nově narozených celosvětově a podle rozvoje jednotlivých oblastí

Schéma 2: Míra chudoby ve světě definovaná jako počet lidí, kteří žijí za méně než 1,25 dolaru denně (v cenách z roku 2005) a jejich podíl v populaci v letech 2005–2008

Historie je proto synonymem pro informační věk. Takový směr uvažování by mohl naznačovat, že lidstvo žilo v různých druzích informačních společností přinejmenším od doby bronzové, tedy od éry, která se vyznačuje vynálezem písma v Mezopotámii i v jiných světových oblastech (4. tisíciletí př. n. l.). Skutečně, ve 3. tisíciletí př. n. l. představoval Ur, městský stát v Sumeru (dnešní Irák), nejrozvinutější a nejcentralizovanější byrokratický stát na světě. Až do války v Zálivu (1991) a války v Iráku (2003–2011) jsme tak měli k dispozici stovky tisíc hliněných destiček. Ty neobsahovaly ani milostné dopisy, ani historky z prázdnin, ale především soupisy majetku, záznamy obchodních transakcí a úřední dokumenty. A přece Ur není tím, co máme obvykle na mysli, když mluvíme o informační společnosti. Mohli bychom uvést mnoho vysvětlení, ale jedno se zdá přesvědčivější než kterékoli jiné: až zcela nedávný pokrok lidstva a jeho bohatství začaly nejen souviset s úspěšným a účinným ovládnutím životního cyklu informací, ale také se na něm staly do značné míry závislé. Tomuto cyklu bude věnována pozornost ve zbývající části této kapitoly, avšak nejprve se podívejme, proč taková závislost způsobila, že jsme vstoupili do věku hyperhistorie (schéma 3).

Schéma 3: Od prehistorie k hyperhistorii

Prehistorie a historie fungují jako příslovce: říkají nám, jak lidé žijí, nikoli kdy nebo kde žijí. Z této perspektivy se lidské společnosti dnes rozpínají přes tři období jakožto způsoby života. Podle zpráv o neupřesněném počtu nekontaktovaných kmenů z oblasti Amazonského pralesa,7 zde ještě na počátku třetího tisíciletí existovaly některé společnosti, které žily prehistoricky, bez zaznamenaných dokumentů. Jestliže, či spíše až jednoho dne takové kmeny zmizí, bude tak definitivně dopsána první kapitola naší evoluční knihy.

Naprostá většina dnešního lidstva žije stále ještě historicky, tedy ve společnostech, které se při záznamu, přenosu a využití dat všeho druhu spoléhají na ICT. V takových historických společnostech ještě ICT nepřekonaly jiné technologie, zejména technologie pro výrobu energií, v jejich důležitosti pro život. Potom existují různě po světě někteří lidé, kteří žijí hyperhistoricky, ve společnostech a prostředích, kde ICT a jejich kapacity pro zpracování dat nejsou jen důležitou, ale naprosto nezbytnou podmínkou jejich udržení a každého dalšího rozvoje společenského bohatství, osobního blahobytu a všeobecného prospěchu. Například všechny členy skupiny G7 – konkrétně Kanada, Francie, Německo, Itálie, Japonsko, Velká Británie a USA – lze označit jako hyperhistorické, protože v každé z těchto zemí přinejmenším 70 % hrubého domácího produktu (HDP – hodnota zboží a služeb vytvořených v dané zemi) závisí spíše na nemateriálních statcích, které souvisejí s informacemi, než na materiálních statcích, jež jsou fyzickými výstupy zemědělských a výrobních procesů. Jejich ekonomiky významným způsobem spočívají na aktivech založených na informacích (znalostní ekonomika), intenzivních informačních službách (zvláště obchodní služby a služby týkající se správy majetku, komunikací, financí, pojištění a zábavy) a na veřejném sektoru zaměřeném na informace (zvláště vzdělání, veřejná správa a zdravotní péče).

Povaha konfliktů je pro spolehlivost této trojstranné interpretace lidské evoluce smutnou zkouškou. Jedině společnost, která žije hyperhistoricky, může být ohrožena informaticky, kybernetickým útokem. Pouze ti, kteří žijí digitálně, mohou digitálně zemřít, jak uvidíme v osmé kapitole.

Vraťme se však do Uru. Důvod, proč nepovažujeme Ur za informační společnost, spočívá v tom, že šlo o historickou, nikoli ještě hyperhistorickou společnost. Závisela více na zemědělských technologiích než, například, na hliněných tabulkách. Sumerské ICT poskytovaly záznam a přenos infrastruktury, jež umožňovala vzestup jiných technologií s přímými důsledky podporujícími naši závislost na dalších a dalších vrstvách technologií. Nicméně záznamová a přenosová zařízení ICT rozvinula své možnosti zpracování až o tisíciletí později, v několik málo staletích mezi Johannem Gutenbergem (cca 1400–1468) a Alanem Turingem (1912–1954). Teprve současná generace zakouší radikální proměny, které s sebou přinášejí ICT a vyznačují tak nový zlom mezi historií a hyperhistorií.

Schéma 4: Typický životní cyklus informací

Dlouhá doba, kterou ICT potřebovaly k tomu, aby přivedly na svět hyperhistorické společnosti, by nás neměla překvapovat. Životní cyklus informace (viz schéma 4) zahrnuje v typickém případě následující fáze: vynoření se informace (objev, návrh, autorizace atd.), záznam, přenos (zasíťování, distribuce, nahrávání, vyvolávání atd.), zpracování (shromáždění, ohodnocení, slučování, modifikace, organizace, indexování, klasifikace, filtrování, aktualizace, třídění, ukládání atd.) a použití (monitorování, modelování, analýza, vysvětlení, plánování, předpovídání, provádění rozhodnutí, instruktáž, vzdělávání, učení, přehrávání atd.). Představme si nyní, že by schéma 4 bylo jako hodiny, a představme si budoucí historičku píšící řekněme za nějakých milion let. Bude považovat za normální a možná dokonce elegantně symetrické, že zemědělská revoluce potřebovala zhruba 6 000 let na to, aby se projevily její účinky, tedy od svého počátku v době neolitu (10. tisíciletí př. n. l.) až do doby bronzové, a že poté bylo třeba dalších 6 000 let k tomu, aby své plody přinesla informační revoluce, tedy od doby bronzové až do konce 2. tisíciletí našeho letopočtu. Možná bude mít za užitečné lidský vývoj vizualizovat jako třístupňovou raketu: prehistorie, kdy nebyly žádné ICT; historie, kde existují ICT, zaznamenávají a přenášejí informace, ale lidské společnosti v zásadě závisejí na jiných druzích technologií, týkajících se primárních zdrojů a energií; a hyperhistorie, kde existují ICT, zaznamenávají, přenášejí a především zpracovávají informace čím dál víc autonomní a lidské společnosti se na těchto technologiích a informacích stávají životně závislými jako na základním prostředku prosperity. Naše budoucí historička dospěje k závěru, že na počátku třetího tisíciletí přešly inovace, blahobyt a přidaná hodnota ze stavu „související s ICT“ do stavu „závislé na ICT“. Možná bude předpokládat, že takový přesun vyžadoval bezprecedentní úroveň možností zpracování a obrovská kvanta dat. A možná nabude podezření, že paměť a konektivita představovaly jisté úskalí. V obou těchto názorech by měla pravdu, jak uvidíme ve zbytku této kapitoly.

INSTRUKCE

Podívejme se na dva grafy na schématech 5 a 6. Graf na schématu 5 je slavný, téměř ikonický. Je známý jako Moorův zákon a předpokládá, že za dobu vývoje digitálních počítačů se počet tranzistorů na integrovaných obvodech zdvojnásobuje přibližně každé dva roky.

Schéma 5: Moorův zákon

Graf na schématu 6 je méně slavný, ale stejně ohromující. Vypráví nám podobný příběh, ale v termínech klesající ceny výpočetního výkonu. V roce 2010 měl iPad2 dostatečný výpočetní výkon, aby dokázal zpracovat 1 600 milionů instrukcí za sekundu („milions of instruction per second“, zkratka MIPS). Stanovíme-li cenu takového pracovního výkonu jako ekvivalent 100 dolarů, graf ukazuje, kolik by stál nákup výpočetního výkonu iPad2 v minulých dekádách. Poznamenejme, že měřítko svislé osy je logaritmické, čili klesá po desetinásobcích, jelikož cena výpočetního výkonu se dramaticky snížila. To vše znamená, že výkon 1 600 MIPS, který držíte v rukou – nebo spíše který jste drželi v rukou v roce 2010, protože o tři roky později již iPad4 nabízí 17 056 MIPS –, by vás v 50. letech stál 100 biliónů dolarů. To je částka, kterou chápou pouze bankéři a generálové. Pro letmé srovnání si tedy představme HDP Kataru. V roce 2010 byl HDP Kataru na 57. místě ze 190 zemí na světě a na nákup ekvivalentu výpočetního výkonu iPad2 by v 50. letech nestačil, protože představoval pouhých 98 biliónů dolarů.

Schéma 6: Cena výpočetního výkonu v přepočtu podle iPad2

Ať už se vám zdá přesvědčivější schéma 5 nebo 6, závěr je stejný: rostoucí výkon za klesající cenu je dostupný pro čím dál více lidí, v množství a tempem, jež jsou ohromující. Meze výpočetního výkonu se zdají být převážně fyzikální. Týkají se toho, jak dobře dokáží naše ICT odvádět teplo a napravovat nepředvídatelné hardwarové chyby, zatímco se neustále zmenšují. To je ta raketa, která umožnila lidstvu cestovat z historie do hyperhistorie, abychom použili předchozí analogii. To také vysvětluje, proč ICT představují stále ještě rozporuplné technologie, které se dosud neusadily: nové generace je učí používat ty starší, zatímco tytéž nové generace se od těch starších učí řídit auto nebo používat mikrovlnnou troubu.

V tomto bodě se vynořuje obvyklá otázka, kam všechen tento výpočetní výkon směřuje. Nejde o to, že bychom pravidelně vysílali lidi na Měsíc s našimi chytrými telefony či tablety. Otázkou jsou interakce, jak stroje-se-strojem, tak člověka-se-strojem, známé také jako HCI („human-computer interactions“).

V interakcích stroje-se-strojem určitý ICT systém, jako jsou například různá měřící či snímací zařízení, monitoruje a zaznamenává událost, jako je stav silničního povrchu, a předává prostřednictvím sítě výsledná data aplikaci, která tato data zpracovává a na jejichž základě jedná, například automaticky přizpůsobuje proces brzdění vozidla, je-li to nutné. Možná jste již slyšeli, že v průměrném autě je dnes více výpočetního výkonu, než kolik měla k dispozici NASA, aby mohla poslat kosmonauty na Měsíc (projekt Apollo, 1969). Je to tak. V běžném autě je dnes více než 50 ICT systémů kontrolujících a řídících cokoli, od satelitní navigace po hifi displej, od ABS (antiblokační brzdový systém) po elektronické zamykání, od systémů zábavy až po senzory zabudované v motoru. V rámci automobilového průmyslu se jedná o rychle se rozrůstající trh, jak ukazuje schéma 7. Podle firmy Intel je auto připojené k síti po telefonech a tabletech třetím nejrychleji se vyvíjejícím technologickým prostředkem. Je to jen otázka (krátkého) času, než budou všechna nová auta připojena na internet a dokáží například najít vhodné parkovací místo, vyhnout se ostatním vozidlům nebo vyhledat levnější ceny benzínu na dlouhé cestě. A stále více „počítání“ budou samozřejmě vyžadovat elektrická vozidla: v roce 2015 budou obsahovat zhruba dvakrát tolik polovodičů než běžný automobil. Z automechaniků se stávají počítačoví inženýři.

V interakcích člověk–počítač (HCI) jsou ICT využívány k tomu, aby tvořily, usnadňovaly a zlepšovaly komunikaci mezi lidskými uživateli a počítačovými systémy. Když mluvíme o ICT, snadno zapomínáme, že počítače nepočítají a telefony netelefonují, abychom to vyjádřili poněkud paradoxně. To, co dělají počítače, chytré telefony, tablety a všechna ostatní ztělesnění ICT, je nakládání s daty. Na jejich schopnosti zpracovávat ohromná množství MIPS se spoléháme mnohem méně, když sčítáme čísla nebo voláme přátelům, než když aktualizujeme náš facebookový status, objednáváme a čteme nejnovější e-knihy online, posíláme někomu peníze na účet, kupujeme si letenku, skenujeme elektronický palubní lístek, sledujeme na počítači video, monitorujeme vnitřní prostory obchodu, využíváme navigaci nebo děláme skutečně téměř cokoli jiného. Právě proto je HCI tak důležitá interakce. Od poloviny 90. let dokonce nemusí HCI ani zahrnovat obrazovky nebo klávesnice. Může jít o neuro-protetické zařízení implantované do mozku. Samozřejmě, ve všech interakcích člověk–počítač platí, že čím dokonalejší je proces, tím bude pravděpodobně daná ICT náročnější na počítačové zpracování. Aby mohly věci fungovat hladce, vyžaduje to množství MIPS. To je důvod, proč nové operační systémy mohou jen stěží fungovat na starých počítačích.

Schéma 7: Hodnota průměrného množství polovodičů v automobilech vyjádřená v dolarech

Dobře víme, že to, co mohou naše oči ze světa – v rámci viditelného spektra – vidět, je pouze malá část z celého elektromagnetického spektra, které zahrnuje gamma záření, paprsky X, ultrafialové a infračervené záření či radiové vlny. Podobně „spektrum“ zpracování dat, které dokážeme vnímat, je téměř zanedbatelné ve srovnání s tím, co se skutečně odehrává při interakcích stroje se strojem nebo člověka s počítačem. Ohromný počet ICT aplikací provádí každou milisekundu našich životů nespočetné množství instrukcí, aby udržely hyperhistorickou informační společnost v chodu. Zařízení ICT spotřebovávají většinu svých MIPS k tomu, aby komunikovaly jedno s druhým, spolupracovaly a koordinovaly společné úsilí, a aby nás co nejpohodlněji dostaly do smyčky nebo na smyčku, případně, je-li to nutné, i ven ze smyčky (loop). Podle nejnovější Bílé knihy publikované CISCO IBSG,8 mnohonárodní korporací, která pochopitelně navrhuje, vyrábí a prodává vybavení pro počítačové sítě, bude v roce 2015 připojeno k internetu přibližně 25 miliard zařízení a v roce 2020 50 miliard (viz schéma 8).

Počet připojených zařízení na osobu poroste z 0,08 v roce 2003 přes 1,84 v roce 2010 a 3,47 v roce 2015 až na 6,58 v roce 2020. Naší budoucí historičce se bude globální pozemská komunikace jevit jako značně ne-lidský fenomén, jak to ilustruje schéma 9.

Schéma 8: Růst světové populace a počtu připojených zařízení

Schéma 9: Celkový prostor konektivity ve srovnání s růstem světové populace a počtu připojených zařízení

Téměř všechny MIPS jsou pro nás neviditelné, tak jako kyslík, který dýcháme, ale stávají se pro nás téměř stejně životně důležité a navíc exponenciálně rostou. Počítačová zařízení všeho druhu produkují závratné množství dat, mnohem více dat, než kdy lidstvo za celou dobu své historie vidělo (schéma 10). To je další prostředek, který umožnil příchod hyperhistorie: zettabajty.

DATA

Před několika lety výzkumníci z Berkeleyské School of Information^9 odhadovali, že lidstvo během celé své historie nashromáždilo až do chvíle, kdy se z počítačů stalo volně dostupné zboží, přibližně 12 exabajtů^10 dat, avšak v roce 2006 dospělo již množství dat k hodnotě 180 exabajtů. Podle novější studie^11 dosáhl celkový nárůst mezi lety 2006 a 2011 1 600 exabajtů, čímž překročil hranici jednoho zettabajtu (1 000 exabajtů). Dnes se předpokládá, že toto číslo poroste čtyřnásobně přibližně každé tři roky, takže v roce 2015 budeme mít 8 zettabajtů dat. Každý den se na světě vytvoří tolik dat, že by to stačilo více než osmkrát k naplnění všech amerických knihoven. Armády ICT pochopitelně neustále pracují, aby nás v takovém oceánu dat udržely nad vodou a dovedly k cíli. V předvídatelné budoucnosti budou všechna tato čísla stále rychle a vytrvale růst, obzvláště proto, že právě tato zařízení patří mezi největší zdroje budoucích dat, která budou zase vyžadovat nebo prostě umožňovat více ICT. Jedná se o sebe-posilující cyklus a bylo by nepřirozené, kdybychom se tím necítili zaplaveni. Je to, nebo by to přinejmenším měl být, smíšený pocit sestávající jednak z pochopení rizik, vzrušení a příležitostí, a jednak z údivu nad úspěchy a výdobytky, jak uvidíme v následujících kapitolách.

Díky ICT jsme vstoupili do věku zettabajtu. Naše generace je první generací, které může zakusit „zettazáplavu“ (zettaflood), což je neologismus, který má vyjádřit tuto tsunami bajtů, jež zplavuje naše prostředí. V jiných kontextech je známa též jako „big data“ (viz schéma 10).

I přes velký význam tohoto jevu není úplně jasné, co termín „big data“ (velká data) vlastně znamená. Jako v podobných případech je tu pokušení přijmout postup, jehož průkopníkem byl Potter Steward, člen Nejvyššího soudního dvora USA (United States Supreme Court Justice); když byl požádán, aby popsal, co je to pornografie, odpověděl: je obtížné to definovat, ale „vím, kdy se na ni dívám“. Jiné strategie byly mnohem méně úspěšné. Například Národní vědecká nadace (National Science Foundation, NSF) a Národní ústav pro zdraví (National Institut of Health, NIH) si stanovily „big data“ jako předmět výzkumného programu. Jedna z hlavních mezirezortních iniciativ NSF-NIH se zaměřuje na potřebu základních technik a technologií pro rozvoj vědy a inženýrství, jež se zabývají problematikou „big data“. Nicméně obě agentury upřesňují, že

výraz „big data“ v této žádosti odkazuje k rozsáhlým, různorodým, komplexním, dlouhodobým a/nebo rozptýleným datovým souborům, generovaným nástroji, snímači, internetovými výměnami, e-mailem, videem, click streams a/nebo veškerými dalšími digitálními zdroji, dostupnými dnes a v blízké budoucnosti.12

Schéma 10: Růst big data

Není třeba být odborníkem na logiku, abyste postřehli, jak je to celé mlhavé a vágní. Nepomůže nám tentokrát ani Wikipedie. Ne proto, že by odpovídající heslo bylo nespolehlivé, ale proto, že odkazuje k obecné definici, jež popisuje big data jako tak ohromnou a komplexní sestavu datových souborů, že se stává obtížným je zpracovat za použití dostupných uživatelských nástrojů nebo tradičních aplikací na zpracování dat. Vedle problému kruhové definice pojmu „velký“ (big) pojmem „rozsáhlý“ (large) (zdá se, že NSF a NIH jsou s tím spokojeni), naznačuje pojetí, které chápe „big data“ z hlediska „malých nástrojů“, také to, že tato data jsou příliš velká či rozsáhlá pouze ve vztahu k našemu současnému výpočetnímu výkonu. To je zavádějící. Pochopitelně, „velký“ je jako mnoho jiných termínů vztahový predikát: pár bot může být pro vás příliš velký, ale mně mohou být dobré. Je také triviálním zjištěním, že máme sklon věci hodnotit nerelativisticky, v tomto případě jako absolutně velké, kdykoli je referenční rámec dostatečně zřejmý, aby jej bylo možné ponechat jako implicitní. Kůň je velké zvíře, bez ohledu na to, co si o tom mohou myslet velryby. Nicméně tyto dva jednoduché příklady by mohly vzbuzovat dojem, že žádné skutečné problémy s velkými „big data“ neexistují, že jde jen o chatrně definovaný termín, odkazující ke skutečnosti, že naše současné počítače nedokáží efektivně zpracovat tolik gazilionů dat. Právě zde se ale může vloudit dvojí zmatení. Zaprvé představa, že je tu epistemologický problém s „big data“, který spočívá v tom, že je jich velmi mnoho (etický problém zase spočívá v tom, jak je využíváme, o čemž více za chvilku). A za druhé, že řešení tohoto epistemologického problému je technologické: více a lepší techniky a technologie, které „smrsknou“ big data znovu do zvládnutelné velikosti. Epistemologický problém je složitý a vyžaduje epistemologické řešení.

Vezměme si nejprve ten problém. Termín „big data“ byl vytvořen poté, co jiné módní výrazy jako „infoglut“ nebo „informační přetížení“ začaly ztrácet přitažlivost, ačkoli idea zůstávala stejná. Odkazuje k tomu, že jsme zaplavováni smyslem, že jsme si ukousli více, než dokážeme rozžvýkat, že jsme začali být násilím vykrmováni jako husy, že naše intelektuální játra explodují. To je omyl. Ano, viděli jsme, že existuje jasný exponenciální nárůst dat týkajících se čím dál většího počtu témat, ale stěžovat si kvůli takovému nadbytku a hojnosti by bylo jako stěžovat si na hostině, že se nám nabízí více, než jsme kdy schopni sníst. Data i nadále zůstávají prospěšnou věcí, zdrojem, který je třeba zužitkovat. Nikdo nás nenutí spolknout každý dostupný bajt. Stáváme se den ze dne bohatšími na data; to nemůže být zásadní problém.

Protože problémem není vzrůstající bohatství dat, jež se stávají dostupnými, řešení je třeba zjevně znovu promyslet: nemůže tu jít pouze o otázku, jak mnoho dat dokážeme technologicky zpracovat. Viděli jsme, že větší množství lepších technik a technologií dokáže, pokud vůbec něco, generovat jen více dat. Pokud by problémem bylo příliš mnoho dat, více ICT by jej jenom dále prohlubovalo. Budování stále větších zažívacích systému, jak se to dělo dosud, není cestou kupředu.

Skutečným epistemologickým problémem souvisejícím s big data jsou malé vzory (small patterns). Právě proto, že dnes může být tolik dat generováno a zpracováno tak rychle, tak levně a zdánlivě na čemkoli, by měl tlak, vyvíjený jak na nouveau riche data, jako jsou Facebook či Walmart, Amazon nebo Google, tak na old money data, jako genetika či medicína, experimentální fyzika nebo neurověda, být schopen ukázat, kde leží nové vzory se skutečnou přidanou hodnotou v jejich ohromných databázích a jak mohou být co nejlépe zužitkovány při tvorbě bohatství, zdokonalování lidských životů a rozvoji vědění. Je to spíše problém výkonu mozku než výpočetního výkonu počítačů.

Malé vzory hrají roli, protože v hyperhistorii představují novou hranici inovace a soupeření mezi vědou a obchodem, mezi vládnutím a sociální politikou, mezi bezpečností a bezpečím. Jestliže na svobodném a otevřeném trhu idejí dokáže někdo jiný zužitkovat malé vzory dříve a s vyšším prospěchem než vy, může se vám přihodit, že rychle zkrachujete, přijdete o zásadní objev a s ním související Nobelovu cenu nebo přivedete svou zemi do vážného nebezpečí.

Malé vzory mohou být také riskantní, protože posouvají hranice toho, jaké události či způsoby chování jsou předpověditelné a mohou být proto předjímány. Je to problém etický. Americká obchodní společnost Target se spolehla na analýzu nákupních vzorů u 25 % produktů, aby ke každé kupující přiřadila hodnotu její „pravděpodobnosti těhotenství“, odhadla datum jejího porodu a posílala jí kupony na slevu určitých produktů, časově sladěné s průběhem jejího těhotenství. Ve známém případě^13 to vyvolalo poměrně vážné problémy, když byly kupony zaslány rodině, ve které nezletilá dcera rodiče o tom, že je v jiném stavu, neinformovala. Vrátím se k tomuto problému ještě ve třetí a čtvrté kapitole, kde budou probírány otázky osobní identity a soukromí.

Malé vzory mají bohužel význam pouze tehdy, když jsou vhodným způsobem shromážděny, uvedeny do souvislostí a integrovány – například ve formě věrnostních karet a zvýhodněných nabídek obchodů –, porovnávány, jako když banky využívají big data v boji proti podvodníkům, a zpracovány v reálném čase, jako v případě finančních trhů. A protože informace má vypovídací hodnotu, i když zde není (absence některých dat může být sama o sobě informací), mohou i malé vzory mít význam, jestliže chybějí. Sherlock Holmes vyřeší jeden ze svých slavných případů díky tomu, že pes, který měl štěkat, byl zticha. Jestliže big data „neštěkají“, když by měla, něco se děje, což vědí (měli by vědět) například „hlídací psi“ financí.

Big data jsou tu od toho, aby rostla. Jediný způsob, jak se s tím vyrovnat, vyžaduje vědět, co hledáte nebo co byste rádi hledali. Pouhou akumulací dat se věda dělat nedá; neměli bychom tak dělat ani obchod nebo politiku. V současnosti učí a využívá požadované epistemologické schopnosti tajemné černé umění nazývané analytika. Nic pro někoho s běžným univerzitním diplomem. Každopádně mnoho našeho blahobytu závisí na tom, že možná nastal čas rozvinout metodologický výzkum tohoto oboru. Kdo ví, filozofové se možná nemusí jen něco učit, ale mohli by také na pár přednáškách vyučovat. Platon by souhlasil. Možná by byl zklamán ze skutečnosti, že paměť už není možností volby. Jak uvidíme v sedmé kapitole, paměť může přinést lepší výsledky než inteligence, ale pouhé hromadění dat, spojené s čekáním na výkonnější počítače, chytřejší software a nové lidské zručnosti, nebude fungovat, v neposlední řadě také proto, že prostě nemáme dost počítačové paměti. Vzpomeňme si na naši budoucí historičku: toto je ono první zúžení, které identifikovala ve vývoji hyperhistorie, jež trpí digitální amnézií.

PAMĚŤ

Hyperhistorie závisí na velkých datech, ale existují dva mýty o spolehlivosti digitální paměti, které by měly být odhaleny už v této první kapitole.

První mýtus se týká kvality digitální paměti. ICT mají svého druhu zapomětlivou paměť. Rychle se stávají zastaralými, jsou pomíjivé a lze je přemazávat a znovu nahrávat. Staré digitální dokumenty nemusí být znovu použitelné, protože již není dostupná odpovídající technologie, např. diskety nebo software starých operačních systémů. Existují miliony opuštěných stránek na internetu, stránek, které byly vytvořeny, ale potom už nebyly nikdy aktualizovány nebo jakkoli změněny. Počátkem roku 1998 byla průměrná životnost dokumentu, který ještě nebyl považován za opuštěný, 75 dní. Dnes se odhaduje na 45 dní. Výsledkem toho je, že se takzvaná ztráta spojení (link decay – odkazy na online zdroje, které již nefungují) stala běžnou zkušeností. Evropská organizace pro nukleární výzkum (CERN) oznámila 30. dubna 1993, že světová internetová síť (World Wide Web), kterou vytvořila, bude volně přístupná pro každého bez jakýchkoli poplatků. O dvacet let později musel tým CERNu na oslavu tohoto výročí první webovou stránku (s původním URL atd.) znovu vytvořit, protože již neexistovala. Naše digitální paměť se zdá být stejně prchavá, jako byla naše orální kultura, avšak možná je ještě daleko nestabilnější, protože v nás vzbuzuje opačný dojem. Tento paradox digitální „prehistorie“ – ICT neuchovávají minulost pro budoucí spotřebu, protože nás nutí žít ve věčné přítomnosti – bude v blízké budoucnosti čím dál tím naléhavější. Paměť není jen otázkou uskladnění a efektivního zpracování dat; je také otázkou pečlivého rozlišování důležitosti a tím i trvalého usazování minulosti jakožto uspořádané řady změn, tedy dvou historických procesů, které se nyní nacházejí ve vážném ohrožení. Například Ted Nelson, průkopník ICT, který razil termíny jako „hypertext“ a „hypermedia“, navrhl program Xanadu tak, aby nemazal kopie starých souborů. Neustále aktualizovaná webová stránka je stránkou bez paměti o své vlastní minulosti a tentýž dynamický systém, který člověku dovoluje přepsat tisíckrát jeden dokument, také způsobuje, že je nepravděpodobné, aby jakákoli památka minulých verzí přežila pro budoucí inspekce. „Ulož tento dokument“ znamená současně „nahraď jím jeho starou verzi“ a každý digitální dokument jakéhokoli druhu si tak může činit nárok na tuto ahistorickou povahu. Riziko spočívá v tom, že jsou smazány rozdíly, alternativy splývají, minulost je neustále přepisována a historie redukována na věčné zde a nyní. Když je většina našeho vědění v rukou této zapomětlivé paměti, můžeme se ocitnout uvězněni v nepřetržité přítomnosti. Proto vznikají činorodé iniciativy, zaměřené na uchování našeho narůstajícího digitálního dědictví budoucím generacím – jako je například National Digital Stewardship Alliance (NDSA – Národní aliance digitálních správců) a International Internet Preservation Consortium (IIPC – Mezinárodní konsorcium pro uchování internetu). Práce informačních kurátorů se nutně stává čím dál důležitější.

Dále je tu potenciální katastrofická hrozba ohromné kvantity dat vytvořených současně. Viděli jsme, že většina našich dat, vlastně téměř veškerá naše data byla vytvořena za dobu několika málo let. Tato data budou společně stárnout a společně dospějí k prahu systémového selhání, jako když generace baby-boomu dosáhne ve stejnou dobu důchodového věku. Abyste tento problém pochopili, vzpomeňte si na starou debatu o vašich kolekcích CD a o tom, jak se stanou v horizontu desetiletí nepoužitelné, v protikladu k vašim vinylovým deskám. Podle Optical Storage Technology Association (Asociace pro technologii optického ukládáni dat) se konzervativní odhad skladovatelnosti nových, nenahraných CD a DVD pohybuje okolo pěti až deseti let. A podle National Archives and Records Administration (Národního úřadu pro správu archivů)14 se životnost nahraných CD a DVD odhaduje v rozmezí dvou až pěti let, navzdory tomu, že publikované odhady životnosti těchto médií často uvádějí dobu deseti let, dvaceti pěti let nebo dokonce ještě delší. Problémem je, že po několika letech se materiál natolik samovolně opotřebuje, že není možné zaručit jeho použitelnost. Totéž platí pro naše současné digitální nosiče, harddisky a různé druhy pamětí. Hodnota zvaná „střední doba mezi poruchami“ (MTBF, tj. „mean time before failure“) vyjadřuje odhadovanou dobu životnosti systémů.15 Čím vyšší je hodnota MTBF, tím déle by měl být systém schopný pracovat. Pro běžný harddisk není neobvyklá hodnota MTBF 50 000 hodin, to znamená asi 5,7 roku. Již sama tak krátká pravděpodobná životnost představuje problém. Avšak skutečný problém, na který zde kladu důraz, leží jinde. Oproti naší zkušenosti z minulosti, dnešní datové nosiče mají pravděpodobnou dobu životnosti nebezpečně synchronizovanou. Právě proto bychom o tom měli uvažovat jako o svého druhu „baby-boomu“: big data budou stárnout a společně se stanou mrtvými daty. Jasně řečeno, obrovská kvanta dat budou muset být v pravidelných intervalech znovu nahrávána a přenášena na nové datové nosiče. Ve skutečnosti se to již děje. Ale jaká data se z nich stanou po přenosu do jiného prostředí při jakékoli technologické transpozici? Uvažujme například o přenosu němých filmů na nový druh datových nosičů nebo o přenosu hudebních nahrávek z vinylových desek na CD. Ohromné množství dat přitom zůstalo stranou, byly ztraceny, staly se nepoužitelnými nebo nedostupnými.

Podle výzkumné zprávy IBIS World z roku 2012 průmysl na obnovu dat zaznamenal u svého celkového příjmu za pět let do roku 2012 pokles každoročně o 0,9 % na výslednou jednu miliardu dolarů, s odhadovaným úbytkem 0,6 % pro rok 2012.16 Může se zdát, že je to protiintuitivní. Big data stále rostou a tak by měly růst i problémy s poškozenými, porušenými či nedostupnými soubory a paměťovými médii. Průmyslové odvětví, které se stará o tyto problémy, by mělo vzkvétat. Vysvětlení spočívá v tom, že cloudové či online ukládání dat rozšířilo též možnosti obnovy dat a předcházení ztrátám. Jestliže používáte například Dropbox, Google Docs, Apple iCloud nebo Microsoft Skydrive, resp. OneDrive (pozn. red.) a váš počítač je poškozen, soubory zůstávají nadále dostupné online a mohou být snadno obnoveny, takže již nepotřebujete využívat služby na obnovu dat. Přesto se právě toto zdá být otázkou přenosu dat, a tedy otázkou času. Cloudové služby vyvinuly tlak na počítačový průmysl, zaměřující se na běžného uživatele. Čím více se naše aparáty stávají pouhými terminály, tím méně se musíme sami starat o data. Avšak ukládání těchto dat spočívá na fyzických infrastrukturách a ty mohou vyžadovat narůstající údržbu. Průmysl na obnovu dat sice zmizí, ale začíná se vynořovat nové průmyslové odvětví, zaměřené na selhávání cloudových služeb. Není to věc spoléhání se na hrubou sílu redundance (mít více než jednu kopii téhož souboru). Tato strategie není na globální úrovní dostupná kvůli druhému mýtu o spolehlivosti digitální paměti, který se týká její kvantity.

Od roku 2007 produkuje svět mnohem více dat než je schopen uskladnit.17 A to navzdory faktu, že podle Kryderova zákona (jiná generalizace) roste hustota úložného prostoru na harddisku rychleji než Moorův zákon, takže se předpovídá, že v roce 2020 bude mít 14 terabajtový disk velikost 8 centimetrů a bude stát okolo 40 dolarů. Bohužel, nebude to stačit, protože dokonce i růst projektovaný Kryderovým zákonem je pomalý ve srovnání s tempem, jakým se generují nová data. Pomyslete na to, že váš chytrý telefon začíná být přeplněný, protože děláte příliš mnoho obrázků a převeďte to na globální problém. V minulosti bylo problémem, co má být zachováno: které zákony nebo která jména měly být vypáleny v hlíně nebo vytesány do kamene, které texty měly být ručně zapsány na papyrus nebo pergamen, které nové zprávy měly být vytištěny na papír. V hyperhistorii je ukládání dat přednastavenou volbou (default option). Problémem se stává, co smazat. Protože místa na uskladnění je nedostatek, něco musí být odstraněno, přepsáno nebo především vůbec nikdy neuloženo. V rámci přednastavených funkcí má nové tendenci odsouvat staré, neboli „první uloženo, první odstraněno“: aktualizace webových stránek vymazává ty staré, nové obrázky činí starý vzhled postradatelným, nové zprávy jsou nahrávány na místo starých, nové e-maily jsou uchovávány na úkor zpráv z minulých let.

Hyperhistorie vyčerpala paměťový prostor, do něhož již před mnoha lety začala odkládat svá data. Pro tento „zákon“ o rostoucím nedostatku paměti neexistuje žádné jméno, ale vypadá to, jako by se tato propast každý rok zdvojnásobovala. Kromě několika významných technologických průlomových objevů ve fyzikálním oboru ukládání nebo v otázce softwarové komprese se postup kvantitativně stále zhoršuje. Dobrou zprávou je, že kvalitativně to nemusí být tak zlé, jak to vypadá. Budeme-li parafrázovat obvyklé rčení reklamního průmyslu, můžeme říci, že polovina našich dat je smetí, jen nevíme, která polovina. Jste šťastní, když uděláte deset snímků, protože doufáte, že jeden vyjde skvěle a ostatních devět budete moci smazat. V první řadě nebylo nikdy záměrem je uchovat. To znamená, že potřebujeme mnohem lépe porozumět tomu, která data má cenu uchovávat a o která pečovat. A to zase znamená pochopit, jaké otázky je nebo bude zajímavé si položit nejen dnes, ale i v budoucnosti, jak jsme viděli v předcházející části. A to pak vede k mírně uklidňujícímu bludnému kruhu: měli bychom být brzy schopni žádat po velkých datech odpověď na otázku, která data má cenu uchovat. Představte si aplikaci na vašem chytrém telefonu, jež vám nejen nabídne, který z těch deseti obrázků stojí za to uchovat, ale také se od vás bude učit, jakmile se pro některé rozhodnete (upřednostňujete třeba tmavší obrázky). Nové výzvy se potom budou týkat toho, jak bychom se mohli vyhnout špatným, strojem řízeným rozhodnutím, jak vylepšovat „učení strojů“ nebo jak vlastně zajistit, aby se stroje přeučily nové preference (později můžete ve svém životě změnit názor a oblíbit si spíše světlejší obrázky). Více informací nám může pomoci rozhodnout, kterou informaci uložit a pečovat o ni. Naše budoucí historička bude moci klidně interpretovat dobu zettabajtovou naší hyperhistorie jako čas přechodu od slepých velkých dat k jasnozřivým.

Tolik tedy k onomu prvnímu zúžení: nedostatku paměti. Abychom pochopili další, týkající se konektivity, musíme se nejprve podívat na některé charakteristické rysy sítí.

KONEKTIVITA

Využití počítačů může být značně omezené, pokud nejsou navzájem propojeny. To nebylo vždy tak zjevné. Ještě dnes je to někdy sporné, jako v případě počítačů, které musí být odolné proti hackerským útokům, protože například řídí rakety s jadernými hlavicemi. Avšak obecně je toto zjištění dnes spíše triviální. V době, kdy anglický termín „tethering“ už neznamená přivázat domácí zvíře na provaz či řetěz a tím mu vymezit prostor pro pastvu, ale propojení jednoho ICT zařízení s druhým, nestojí otázka tak, má-li konektivita nějakou hodnotu, ale jak velkou hodnotu ve skutečnosti představuje. Bylo navrženo mnoho teorií a zákonů: Reedův zákon, Sarnoffův zákon, Beckstormův zákon… ale nejslavnějším zůstává zákon Metcalfův. Stejně jako výše zmíněné zákony a jako Moorův zákon i zde jde spíše o generalizaci („věci mají takto fungovat, více či méně“) než o vědecký zákon, nicméně i tak je poučný. Tento zákon tvrdí, že hodnota sítě je úměrná druhé mocnině počtu propojených uzlů systému (n^2). Síť o dvou počítačích má tedy hodnotu pouze 2^2 = 4, ale zdvojnásobení počtu propojených počítačů znamená zvětšení hodnoty jejich sítě čtyřnásobně: 4^2 = 16. Schéma 11 ilustruje, co se stane po dvaceti opakováních. Idea je jednoduchá: čím více uzlů máte, tím užitečnější je být připojený a tím nákladnější zůstat nepřipojený. To, co je třeba mít na paměti, je ve skutečnosti dokonce ještě jednodušší, protože existuje výstižnější generalizace. Jakýkoli růst, který je vyšší než lineární,18 např. kvadratický (jako Metcalfův zákon) nebo kubický (n^3) či exponenciální (ex), vypadá po několika opakováních jako pravoúhlá křivka, jako velké L, které je otočené o 180 stupňů podle svislé osy:

Schéma 11: Metcalfův zákon: Hodnota sítě o n uzlech = n^2

Všechno, co si potřebujete pamatovat, je tento „zákon L“. Je to obraz růstu, kterého by chtěl dosáhnout každý podnikatel. A je to také obraz konektivity. Podle zprávy Mezinárodní telekomunikační unie (International Telecommunication Union, ITU),19 byla v roce 2013 více než třetina světové populace připojena online. Není divu, že hodnota sítě raketově vzrostla, rovně jako prut. Takže kde je problém? Žádný „zákon L“ se ve skutečnosti nevztahuje ke komunikaci v rámci sítě, ale vyjadřuje spíše hodnotu její komplexnosti (kolik je možných spojení mezi kolika uzly). Komunikace vyžaduje spojení, ale to přichází až s rychlostí. Představte si silnici a rozdíl, který představuje to, zda jde o malou ulici nebo víceproudou dálnici, s dopravou nebo bez dopravy. To je zúžení, které bude identifikovat naše budoucí historička. Je známé jako Nielsenův zákon.

Jacob Nielsen před několika lety zjistil, že se rychlost připojení obecně pro domácí uživatele, jako jste vy nebo já, zvyšuje každoročně v průměru o 50 %, takže se zdvojnásobí přibližně každých 21 měsíců. To je působivé, ale není to tak působivé jako rychlost odhalená Moorovým zákonem. Je již také nedostatečná k tomu, aby zvládala rychlejší růst „váhy“ (počet bitů) souborů, které bychom chtěli přenášet. Výsledkem je, že v předvídatelné budoucnosti bude naše online zkušenost omezena naší šíři přenosového pásma.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čtvrtá revoluce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.