Poezie ve dvojím ohni

Transnacionalismus a studená válka

Justin Quinn

Z anglického originálu Between Two Fires: Transnationalism and Cold War Poetry, vydaného nakladatelstvím Oxford University Press v roce 2015, přeložil Martin Pokorný.

Doslov je dialogem mezi překladatelem, autorem a Josefem Hrdličkou

Vydala Univerzita Karlova

Nakladatelství Karolinum

Redakce Alena Machoninová

Grafická úprava Jan Šerých

Sazba DTP Nakladatelství Karolinum

První české vydání

© Univerzita Karlova, 2018

Text © Oxford University Press, 2018

Translation © Martin Pokorný, 2018

BETWEEN TWO FIRES: TRANSNATIONALISM AND COLD WAR, FIRST EDITION was originally published in English in 2015.

This translation is published by arrangement with Oxford University Press.

KAROLINUM PRESS is responsible for this translation from the original work and

Oxford University Press shall have no liability for any errors, omissions or inaccuracies or ambiguities in such translation or for any losses caused by reliance thereon.

Kniha byla finančně podpořena Ministerstvem kultury České republiky.

ISBN 978-80-246-4484-4 (epub)

ISBN 978-80-246-3717-4 (print)

ISBN 978-80-246-3722-8 (pdf)

ISBN 978-80-246-4483-7 (mobi)

OBSAH

1. Předmluva k českému vydání

2. Úvod

3. 1 Přes železnou oponu

4. 1.1 Předávka na parkovišti

5. 1.2 Hranice světové literatury

6. 1.3 Transnacionální rovina

7. 1.4 Na okraji angličtiny

8. 1.5 Cesty za oponu

9. 1.6 Za zrcadlem

10. 1.7 Dvě básně

11. 2 Překlady jiného světa: Ždanov, Zábrana, McGrath, Rolfe, Ginsberg

12. 2.1 Na louce

13. 2.2 Cesta radikálů

14. 2.3 Otázka motivu

15. 2.4 Kompromis?

16. 2.5 Kritika?

17. 2.6 Zástupné vyjádření?

18. 2.7 Lyrický úskok

19. 2.8 Meziprostor

20. 3 Anglický nástup: Lowell, Ferlinghetti, Ginsberg, Holub

21. 3.1 Totální, neošálený realismus

22. 3.2 Cesta do Prahy

23. 3.3 Na půl cesty k překladu

24. 3.4 Na letišti Idlewild

25. 3.5 Umění špionáže

26. 3.6 Na kávě s Ferlinghettim

27. 4 Báseň ve studeném světě: Brodskij, Walcott, Ginsberg, Said, Heaney

28. 4.1 Tři studené světy

29. 4.2 Treska u dveří

30. 4.3 Brodského oči

31. 4.4 Ginsberg v Praze

32. 4.5 Teorie pro Walcotta

33. 4.6 Kořeny Seamuse Heaneyho...

34. 4.7 ... a jeho cesty

35. 4.8 Zprostředkovatelská poezie

36. 4.9 Lyrické ozvuky

37. Závěrem

38. Doslov k českému vydání

39. Bibliografie

Josefu Hrdličkovi

PODĚKOVÁNÍ

Při psaní knihy mi pomohla řada lidí z mnoha různých míst; někteří mi poskytli konkrétní informaci, pracovní verzi článku nebo materiály v elektronické podobě, jiní mi byli zdrojem povzbuzení a kritických otázek. S radostí zde uvádím jejich jména: Rebekah Bloydová, Petr Borkovec, Carmen Buganová, Stephen Burt, Jan Čermák, David Constantine, Robert Crowe, Christina Davisová, Lubomír Dorůžka, Petr Eliáš, Sylva Fischerová, Stuart Friebert, David Grosser, Jacek Gutorow, Dana Hábová, Petr Halmay, Brian Henry, Martin Hilský, Radovan Holub, Michal Huvar, Josef Jařab, Jerzy Jarniewicz, Maria Johnstonová, Robert Kiely, Ivan Klíma, Petr Kopecký, Kirsten Lodgeová, Greg Londe, Peter McDonald, Mariana Machová, Martin Machovec, Silvie Marinovová, Alistair Noon, Dennis O’Driscoll, Petr Onufer, Ondřej Pilný, Terezie Pokorná, Martin Pokorný, Robert Potts, Gerald Power, Martin Procházka, Markéta Prunarová, Evan Rail, J. Jesse Ramírez, John Redmond, Christopher Reid, Ivo Říha, Ondřej Skovajsa, Matthew Sweney, Pavel Theiner, Daniela Theinová, Elena Tkachevová, Matouš Turek, Ladislav Vít, Paul Wilson, Michelle Woods, William Wootten, Marie Zábranová, Andrew Zawacki a Jan Zelenka. Za ediční přípravu textu děkuji Kim Richardsonové.

Velice jsem zavázán lidem, kteří v různých fázích práce na knize přečetli přípravné verze jedné nebo více kapitol: Neilu Corcoranovi, Stephanu Delbosovi, Brianu Goodmanovi, Romaně Hukové, Magdaleně Kayové, Jahanu Ramazanimu, Michaelu Špiritovi, Janu Šulcovi a Davidovi Wheatleymu. Celkové uspořádání výkladu i jeho detailní strukturu zásadním způsobem ovlivnila má žena Tereza Límanová. Na postupu od původního, podstatně odlišného plánu k výslednému textu mi obratně pomáhala Jacqueline Norton z nakladatelství Oxford University Press a jsem jí za to velmi vděčný.

Marii Zábranové a nakladatelství Torst děkuji za svolení přetisknout zde v úplnosti některé básně Jana Zábrany.

PŘEDMLUVA K ČESKÉMU VYDÁNÍ

Tématem mé knihy není ani česká, ani anglofonní poezie jako taková. Čtenáře, který hledá dobrý přehled jedné nebo druhé tradice, můj text neuspokojí. K oběma naznačeným tématům se má kniha vztahuje jen okrajově – a současně rýsuje téma nové. Předmětem mého zájmu jsou básně, které v éře studené války překračovaly hranice národů a jazyků. Některé české čtenáře překvapí, že v mém výkladu hraje tak klíčovou roli Miroslav Holub, kterého většina současných interpretů považuje v příběhu české poezie za okrajovou postavu, zajímavou snad díky angažmá v časopise Květen a sbírkám vydaným bezprostředně poté. Avšak právě na sklonku šedesátých let, kdy Holub mizel z českého horizontu, se měnil v jednu z nejvlivnějších postav anglofonní poezie. Má kniha nesleduje ani historii vztahu české poezie k jiným kulturám v daném období. Omezuji se jen na jednu oblast setkávání české a anglofonní poezie; úvaha o česko-francouzských, česko-německých nebo česko-italských vztazích by poskytla odlišný obrázek.

Je také nutno upozornit na dva následující rysy mé studie. Za prvé kniha plynule přechází mezi českým a anglofonním kontextem v rozmezí padesátých až osmdesátých let a za druhé se hlásím ke kritice zahraniční politiky USA v období studené války, zvláště pokud jde o angažmá v Latinské Americe. V České republice – a především mezi intelektuály přes čtyřicet – takováto kritika zaznívá jen vzácně. Přiznává se pouze tolik, že Spojené státy učinily v období mccarthismu určitá špatná rozhodnutí, která ale navíc – jak otevřeně tvrdil třeba Josef Škvorecký – poměrně rychle napravily, což dokazuje, že americká demokracie je principiálně zdravý systém, zvláště v porovnání s mrtvolným systémem Sovětského svazu a jeho satelitů, který se také prohlašoval za demokratický. Čtenář by mohl získat mylný dojem, že podle mého soudu oba systémy dopadají z morálního hlediska nastejno. Spojené státy si sice zdaleka nepočínaly tak exemplárně, jak tvrdil Škvorecký a řada dalších disidentů, avšak já svou kritiku vyslovuji především proto, abych načrtl politický rámec úvahy o postkoloniálních básnících, kteří působili v USA v sedmdesátých a osmdesátých letech. Stejně tak se stručnými zmínkami o Pavlu Kohoutovi, Ivanu Skálovi, Ladislavu Štollovi a Janu Šternovi v období padesátých let nesnažím v úplnosti postihnout tehdejší českou poezii; jde mi jen o určité souvislosti, jež jsou relevantní pro překladatelskou a básnickou tvorbu Jana Zábrany. Uvedení režimní básníci a kritikové představovali jen oficiální část scény: oproti tomu Egon Bondy nebo Bohuslav Reynek – básníci, kteří mi jsou nesmírně blízcí – se těšili pozornosti pouze úzkého kroužku přátel (Reynek možná ani té) a nemohli publikovat. Jejich dílo působilo se zpožděním, ve vlnách rozvrstvených do následujících desítiletí. A právě to je příznakem oněch struktur a sil, jež se nacházejí v centru výkladu, zaměřeného na utužení politické kontroly nad poezií od propuknutí studené války do konce padesátých let.

Systémy, které se střetly ve studené válce, nebyly identické – a já k jejich posouzení každopádně nemám náležitou kompetenci. Nejsem historik, ale literární kritik a mým zájmem v celé studii je sledovat onu transnacionální existenci, kterou básně vedou v časech tak pohnutých, jako byla éra studené války. V tomto prostředí dokázalo přežít i vzkvétat dílo vynikajících básníků – Jana Zábrany, Seamuse Heaneyho, Josifa Brodského či Allena Ginsberga –, a i když se ve výkladu odvolávám na určitá historická fakta, v ohnisku mého zájmu zůstávají oni a jejich básně.

ÚVOD

Píše se začátek padesátých let. Zaměstnanec fabriky na nýty je obklopen ženami, které na rozdíl od něj pracují s potěšením a fortelně; jsou to – jak uvádí název básně – „Dobře orientované ženy“:

V nejtárně... Agregát jen k zlosti,

smrad, paví ocas elektrod...

Má puchejř, menší číslo bot.

Ze špatně srostlé klíční kosti

prašivá bolest znovu střílí

až do zad... Stojí zahanben

elánem zaškolených žen.

Vidí, co toho navařily,

a ví, že si tu nevydělá...

Poledne! Rány jako z děla

rvou uši... Jim ne. Svářečky,

zakryté kuklou, celé v kůži,

zdatné jak šéfkuchaři-muži,

spálily jenom vařečky...[1]

Choulostivé zmínky o vlastním zdravotním stavu (špatně srostlá klíční kost) vytvářejí potměšile humorný kontrast s energickou svalnatostí žen a stejně tak lze z muže vycítit zdráhavý obdiv k tomu, s jakým potěšením ze sebe ženy setřásly někdejší roli pečovatelek o domácnost: místo aby kuchtily večeři pro rodinu, připomínají teď šéfkuchařky, jež si počínají kompetentně a s přehledem. Vařečka, symbol ženy v domácnosti, se uprostřed továrního randálu rozplývá v dým. Tyhle ženské se – oproti mluvčímu – připojily k programu a dokážou si vydělat. Vyznají se.

Stejně jako mluvčí básně nedokáže udržet tempo s prací v továrně, vypadl Jan Zábrana také z rytmu celé společnosti, která se před pár lety přihlásila ke komunismu. Ženy jsou zprošťovány domácích povinností, intelektuálové jdou pracovat rukama. A i když se může zdát, že tohle prostředí není pro básníka, nová společenská kultura hledá poezii právě v průmyslových zónách. Jeden Zábranův současník napíše báseň s názvem „Pětiletka“ a nadšeně v ní líčí

pevná ňadra dívek

opřená o soustruhy

a život mladých matek

vzdutý jak oblouk duhy.[2]

Autor básně Ivan Skála se stejně jako ty ženy z nejtárny dokázal dobře zorientovat. Je to komunista a patří ke gardě kulturních komisařů, kteří by humorně estétského kverulanta úvodního sonetu s jeho postojem „subjektivita nade vše“ rázně odsoudili coby morbidní přežitek buržoazního umění. Pokrok si žádá, aby jedinec šel stranou. Ostřejší siluetu tak získává paví ocas z první sloky Zábranovy básně: tato nápadná metafora navíc evokuje dekadenci z přelomu století – a ta podle Skálova soudu také patří na smetiště.

Zábrana později přeložil do češtiny beatnické básníky a ovlivnil tak jiného českého básníka, který tyto americké autory znovuuvedl do angličtiny a změnil představy anglofonního publika o roli politiky v poezii. Došlo k tomu ve velké vlně básnických importů z východní Evropy, probíhající od šedesátých let až do konce studené války, a tento fenomén podstatně proměnil celý literární ekosystém, když z básníků s podivně znějícími slovanskými jmény učinil trvalé rezidenty. Tyto procesy opakovaného křížení způsobily, že poezie expandovala mimo národní hranice, a kdokoli si chtěl od té chvíle utvořit ucelený obrázek o poezii ve Spojených státech nebo ve Velké Británii, musel vzít v potaz i tyto překlady básní z jiného světa. O cestě, po níž se k anglicky mluvícímu publiku dostaly, a o způsobech, jak proměnily poezii psanou v angličtině, dodnes víme jen velmi málo – ačkoli přínos různých neúspěšných nejtárenských dělníků byl velmi podstatný.

Tato kniha pojednává o nadnárodním či transnacionálním pohybu poezie v éře studené války. Výklad začíná v padesátých letech, probírá kontakty navázané přes železnou oponu, podává nové čtení kontextu americké poezie s ohledem na přehlížené radikální básníky z poloviny století a klade si otázku, co tyto transakce vypovídají o absorpci nových forem v anglofonní kultuře období studené války. Dospíváme tak k přehodnocení významných postav, jako je Robert Lowell, Derek Walcott, Allen Ginsberg či Seamus Heaney, a získáváme zřetelnější představu o ideologických mechanismech, díky nimž se estetické hledisko prosadilo coby kategorie nezávislá na politických ohledech.

Studená válka přispěla ke globální kulturní synchronizaci: všude na světě se začala objevovat podobná témata, výrazové formy i kritické manévry. Poezie se sice obvykle chápe jako diskurz, jenž je politickým zájmům vzdálen, ale dobové ideologické tlaky na ni měly pronikavý vliv. Vedle tohoto zrcadlení ideologie a poezie však docházelo i k rozmanitým pohybům přes železnou oponu – a to navzdory kulturním i jazykovým bariérám, státnímu dohledu a činnosti špionů, zrádců a překladatelů. Tvrdím, že pokud chceme uvažovat o transnacionálních kulturních tendencích zkoumaného období, jsou všechny uvedené faktory jejich nedílnou součástí a měly v poválečné anglicky psané poezii svůj vliv dokonce i na básně, jejichž tematika se studenou válkou nijak nesouvisí.

První kapitola analyzuje dvojici teorií, které nám mohou pomoci pochopit přenos literatury mimo její původní jazykovou a kulturní oblast. Diskuse o konceptu světové literatury, do níž se v reakci na pojetí Pascale Casanovové v její Světové republice literatury (1999) zapojili Christopher Prendergast, David Damrosch či Emily Apterová, nám umožňuje sledovat, jak literatura vykračuje mimo národní tradici, a současně zpochybňuje samu existenci takovéto tradice. Teorie transnacionalismu nám pak umožňuje oprostit se od nacionálního, ale i postnacionálního pohledu (ten totiž předpokládá předem danou existenci stabilního a jednotného národa s vlastní kulturou, která je až následně překonána postnacionální fází) a také nám dovoluje vyhnout se protikladu centra a periferie, charakteristickému pro teorii postkolonialismu, neboť modely tohoto druhu pouze upevňují nadvládu imperiálních center a jazyků.

Dynamika centra a periferie přetrvává v jisté části transnacionální kritiky v podobě kontrastu prvního a třetího světa: kritikové jako Matthew Hart, Peter Hitchcock nebo Fredric Jameson zkoumají například kulturní transakce, k nimž dochází, když euroamerická kritická teorie podává výklad guyanského či somálského básníka. Tato kritická praxe se ale teprve rozvíjí (transnacionální kritika, píše dvojice Lionnetová – Shihová, je „méně předepsaná a více rozptýlená“).[3] Poskytuje díky tomu sice svého druhu osvobození, avšak přehlíží situaci studené války, která vedla ke vzniku teorií postkolonialismu, světové literatury a transnacionalismu.

V následující studii je transnacionální panorama blíže vymezeno dvěma hledisky, totiž obdobím a literárním druhem. Při zkoumání literárních diskurzů z období studené války můžeme vůči obecně estetickým předpokladům, na nichž uvedené teorie stojí – zvláště v otázce politické angažovanosti a autonomie literatury –, zaujmout odstup. Druhým uvedeným kritériem je literární druh. Většina transnacionální kritiky se – snad pod vlivem domnělé blízkosti tohoto žánru k politicko-kulturním diskusím – zabývá románem. U lyrické básně se zdá, že je od svárů a tlaků intelektuálního diskurzu příliš odloučená a podobné teoretické uchopení neumožňuje. Z žánrového hlediska má román blíž k akademické rozpravě i k reportáži, a proto se k podobným rozborům navýsost hodí. Poezie vyžaduje odlišnou sadu kritických nástrojů. Jakmile je uplatníme, odhalíme literární druh, jehož politické angažmá je zřetelné a velmi rozšířené, ale jenž si je současně vědom vlastních možností a tradic. Transnacionální poetika Jahana Ramazaniho (2009) provedla průzkum některých přesunů poezie přes hranice jazyků a států, avšak setrvala v anglické jazykové oblasti.[4] Máme-li objasnit řadu fenoménů literárního transferu v éře studené války, potřebujeme minimálně dvojjazyčný rámec.

Tlak studené války na básnickou rozpravu a její recepci byl ohromný a velmi specifický. Současně tato éra uvedla široké spektrum kultur a národů do bezprecedentních a neočekávaných kontaktů a vytyčila paralely v samotných básních, v kritickém diskurzu i v životních drahách básníků. Škála a rozmanitost těchto izomorfií zajišťuje úvodní podmínky pro transnacionální komparativní studium kultury v éře studené války. Srovnáním ale celá úvaha jen začíná. K čemu dochází, když báseň či básník putují přes dělicí čáru? Jaké změny nastávají při překladu a recepci? A co se odtud můžeme dozvědět o poezii a kultuře v období studené války? K odpovědím na tyto otázky se kniha dostává ve druhé kapitole.

Jak upozorňuje Clare Cavanaghová, teoreticky zaměření kritikové zpravidla studenou válku přehlíželi.[5] Vzájemné kontakty mezi východní Evropou a Západem v této době, tvrdí Cavanaghová, skýtají důležitá poučení ohledně „lyrické poezie a moderní politiky“ (jak zní titul její knihy). Panující neznalost či přehlížení jsou politováníhodné, protože východní Evropa poskytuje vítanou možnost zkomplikovat vlastní kritické modely. Takzvaní autoři druhého světa patří k literárním tradicím, které byly odjakživa součástí širšího evropského kulturního dědictví. Geografický a ideologický posun tohoto druhu mění podobu transnacionálních úvah o estetické hodnotě a ideologické funkci literatury. Konfrontace studené války měla globální dosah a zvláště v průběhu padesátých let byla vnímána především s poukazem na Evropu; tím byly položeny základy pro pozornost, kterou Západ v následujícím desetiletí věnoval utiskovaným východoevropským básníkům.

Západ měl v tomto období ve zvyku šířit své mínění o tom, jak pohlíží na kulturní produkci Východu. Jak ale vyhlížel Západ z východního pohledu? A jaký to mělo vliv na následné poetické přenosy z Východu na Západ? Tyto otázky probereme na překladech básníka Jana Zábrany (1931–1984), prvního českého překladatele beatnických básníků, ale také ruských autorů (mj. Osipa Mandelštama, Josifa Brodského, Sergeje Jesenina či Borise Pasternaka). Koncem padesátých let – ještě před jejich americkou kanonizací – se dozvěděl o Lawrenci Ferlinghettim, Allenu Ginsbergovi a Gregorym Corsovi a jeho překlady ovlivnily tehdejší českou poezii rozvolněním dikce i palety forem. Jeho očima se můžeme podívat na americkou poezii poloviny 20. století zvenčí.

Transnacionální dynamika se dává do pohybu ve chvíli, kdy dojde k uznání a interpretaci poezie z odlišné literární kultury a odlišného jazyka a ta je následně přenesena přes dělící hranici. Zábrana je vedle překladů též autorem pronikavých doslovů a časopiseckých studií, jejichž četbou se můžeme přiblížit k americké poezii poloviny 20. století z nového úhlu. V první řadě u něj můžeme najít shody s politicky angažovanou poezií autorů, jako je Thomas McGrath, Eve Merriamová, Edwin Rolfe či Kenneth Patchen. Uplatněním transnacionálního přístupu můžeme za prvé oživit a uzávorkovat mezinárodní rámec dobové marxistické kulturní ideologie (tito radikální básníci se považovali za účastníky mezinárodní revoluce a v tomto smyslu byli provázáni s ideologickými českými básníky počátku padesátých let), za druhé se průzkumem Zábranova výběru při překládání poezie ozřejmí ideologické souvislosti určité americké kritické praxe, která se považovala za čistě estetickou. Americká literární historie v současnosti (díky J. L. Millerovi, Wai Chee Dimockové, Jahanu Ramazanimu, Jonathanu Aracovi a dalším) prochází procesem internacionalizace či přesněji řečeno transnacionalizace. Zábranovo paradoxní postavení lze využít jako páku k přehodnocení estetických a politických faktorů, jež kolem poloviny 20. století působily v americké poezii.

Druhá kapitola se zabývá pohledem z Československa na to, jak americká poezie přecházela přes železnou oponu do Prahy. Třetí kapitola začíná na opačné straně, úvahou o A. Alvarezovi, jenž edičně připravil antologii The New Poetry (1962), řídil edici Penguin Modern European Poets a významným způsobem ovlivnil směřování anglofonní poezie v šedesátých letech i v následných obdobích. Sehrál zásadní roli při prosazení amerických „konfesijních básníků“ (confessional poets) a Teda Hughese. Analýzou jeho kritiky i metody edičního výběru můžeme podat zřetelnou charakteristiku některých dobových kontur, ale také stanovit, co tehdejší anglofonní poezii podle Alvarezova mínění scházelo – a co proto hledal ve východní Evropě.

Jak ukázal Alan Filreis, literární kritika počínaje padesátými lety postupně – a stále důkladněji – tlumila politické významy poezie a preferovala naopak tropy niterného obratu v americké novokritické poezii a u britských autorů z okruhu The Movement. Alvarez se rozhodl tuto tendenci rozbít, avšak došel jen do poloviny cesty: svou obhajobou „existenciální historikopoetiky“ konfesijních básníků (řečeno obratem Nigela Aldermana) sice poezii navrátil určitou míru politického obsahu, ta ale zůstávala navázána na poezii vnitřního já. Andrew Crozier v roce 1983 prohlásil spor mezi Alvarezem a skupinou The Movement za pouhou „interní odlišnost dvou sekt“,[6] která z pohledu kritiky otevřela prostor pro zamyšlení nad experimentálními proudy britské (potažmo americké) poezie. Druhá kapitola uvedené myšlenky přehodnocuje pomocí průzkumu transnacionální cesty jednoho východoevropského básníka, jehož tvorba doputovala přes železnou oponu do anglicky mluvící oblasti počátkem šedesátých let.

Miroslav Holub Spojené státy poprvé navštívil během odborné stáže v roce 1962, téhož roku, kdy v britském týdeníku Observer vyšla jeho první báseň v anglickém překladu. Své dojmy ze Spojených států zaznamenal ve dvou cestopisných knihách, z nichž se dozvídáme, jak silně bylo jeho vnímání Nového světa formováno četbou beatniků. Uvedené knihy odhalují, jak silně Holub ještě před návštěvou USA absorboval americkou kulturu, a položil tak základ pro vlastní básnickou tvorbu z pozdějších let téže dekády. Své přijetí anglicky mluvícím publikem Holub nechápal jako transnacionální pohyb z jednoho jazyka a jedné kultury do jiné, ale spíše jako přesun z druhořadého a čistě lokálního prostředí na univerzální pole. To je jedna část celé historie. Druhou tvoří způsob, jak vzájemný kontakt chápali hostitelé. Přijímat podobné hosty je sice těší, ale současně tím na sebe berou jistou zodpovědnost: především – řečeno se Stephenem Owenem – si musí „uvědomit, že tento básník z jiné země a odlišné kultury píše přinejmenším zčásti také pro nás, píše přinejmenším zčásti tak, aby to uspokojilo i nás“.[7] Když se při podobných příležitostech dobře zaposloucháme, uslyšíme zvláštní odezvy v naší vlastní poezii – a když se za nimi vydáme, zavedou nás na nečekaná místa.

Transnacionální literární studia se doposud z valné části věnovala revizi binárního dělení na první a třetí svět, převzatého z postkoloniální teorie. Zpochybnila model centra a periferie a navrhla „rozptýlenější“ rhizomatický model, respektive model transnacionalismů menšího rozsahu, jak jsme jej už zmínili výše. Tato kniha tvoří součást popsaného nového terénu a zkoumá putování a proměny básnického jazyka v rámci vytyčeném binárními protiklady studené války. V závěrečné kapitole ukazuji, jak tato dynamika při svém putování prostorem postkolonie i při přechodech mezi prvním a třetím světem mění naše představy o básnickém jazyce, ale současně si kladu otázku, jakým způsobem dynamika éry studené války přetrvává v politických aspektech poezie, která je tematice studené války vzdálená.

Jinak řečeno: v jakém smyslu můžeme pohlížet například na Seamuse Heaneyho a Dereka Walcotta jako na básníky z éry studené války? Má smysl přistupovat k nim nejenom prizmatem koloniálních poddaných, kteří ovládnou básnický jazyk impéria, ale i prizmatem konfrontace Východu a Západu? V úvahách o důsledcích kolonie, jimž se tito básníci věnovali, zaznívaly v jejich básních nové tóny, které jemně proměňují vztah k možnému publiku i k vlastní tvůrčí dráze. Nejde přitom o záležitost sociologie literatury, nýbrž o vliv, který působí na samu imaginativní texturu jejich básní: na užité tropy a obrazy, na hlas, který tu zaznívá. Poezie přicházející z míst navzájem tak odlišných, jako je Nigérie, Irsko a Jamajka (ať už v těchto zemích fyzicky vznikne, nebo je pronásledována jejich přízrakem), se často potýká se svými etnickými, nacionálními a jazykovými počátky na pozadí určovaném studenou válkou.

Analýza postkoloniální poezie v kontextu studené války se zde změní v popis způsobů, jak se ideologie proplétá s logikou formálních rozhodnutí i s kritickou diskusí, která se kolem nich vede. Akademická kritika má velkou zásluhu o zdůraznění politických hledisek poezie i literatury jako takové, ale často tak činí na úkor délky veršů a málo se v komentářích věnuje poezii jakožto diskurzu odlišnému od manifestů, úvodníků a esejí. Jinými slovy, kritika se zaměřuje na parafrázovatelný obsah a mnohdy přehlíží, že poezie představuje umění s odlišnou tradicí, disponuje odlišnými nástroji a nasazuje odlišný tón. Osobní přátelství Dereka Walcotta a Josifa Brodského napomohlo znovuoživení Audenova odkazu v anglofonní poezii, předtím odsunutého stranou vlivem antihumanistické tendence šedesátých let. Důraz, který kladli na básnické řemeslo, vyvstával v opozici vůči binárním protikladům politického nepřátelství – přinejmenším zde má básník plnou nadvládu nad materiálem imaginace – a současně zajišťoval společnou půdu básníkům s naprosto odlišným zázemím, jednomu z Karibiku a druhému z Ruska.

Hlavním tématem básní Seamuse Heaneyho je irská postkoloniální situace. S rozmachem jeho slávy mimo Irsko se jeho tematika stala svého druhu exportovanou politikou, jak ji probírám ve třetí kapitole. Čím širší dosah má jeho mezinárodní reputace, tím užší je obsah, kterým se zabývá. Kritikové z dřívější generace by to přisoudili básníkově schopnosti objevit v lokálním dění univerzální rovinu – avšak vzhledem k neschopnosti týchž kritiků odhalit podobné univerzálie kdekoli jinde jsme už podobný přístup odmítli. Podobně jako před ním Alvarez i Heaney se deklarovaně nezajímal o politickou poezii přicházející ze Spojených států a naznačoval, že tu jsou zanedbávány estetické stránky básnického umění – avšak pokud podobná poezie přicházela z východní Evropy, vítal ji. Na to, aby ho poezie příslušného druhu začala zajímat, musela proputovat ze Spojených států přes železnou oponu a poté nazpět do kalifornského Berkeley.

Oproti Heaneymu i Audenovi byl Allen Ginsberg podstatně lépe informován a pohyboval se v paradigmatu studené války mnohem obratněji. Vlastní osobou i básnickou tvorbou zajistil přístupový kanál zpoza železné opony, napřed při návštěvě Prahy v roce 1965 a poté v Nicaragui a Číně. Řada jeho nejlepších básní má studenou válku za téma nebo tematické pozadí (například „Sútra wichitského víru“, „Září na Jessore Road“, „Čtení básní Po Ťü-iho“ nebo „Ty to nevidíš“ [„You Don’t Know It“])[8] a transnacionální šíření jeho díla probíhalo s mimořádnou rychlostí. Pražské události z jara 1965 nejenom osvětlují kulturní paradoxy, jež éra studené války přinášela, ale představují také významný krok v Ginsbergově kanonizaci jakožto autora světové literatury. Než aby se procházel po Paříži nebo jiné světové literární metropoli, zaujal Ginsberg místo poznamenané globálním konfliktem – místo na švu Východu a Západu – a psal básně v této zóně („Král Majáles“ vznikl po vypovězení z Československa v letadle do Londýna) a o této zóně. Ginsberg přijal možnost tělesného ohrožení (patří mezi nejvýznamnější reprezentanty poezie tělesnosti ve 20. století) a zaznamenal události, jež odtud vyplynuly. Jeho utopický a globalizující přístup k poezii, jak je doložen v manifestu „Deklarace tří“ z roku 1982, který Ginsberg napsal společně s Jevgenijem Jevtušenkem a Ernestem Cardenalem, je sice dobře míněný, ale dokáže být otupující tím, jak zplošťuje veškeré rozdíly – jazykové, etnické, politické – a postuluje univerzální poezii. Ginsberg si rizika podobného přístupu uvědomoval a ve vlastním díle jim pomocí různých strategií čelil ve snaze (povětšinou úspěšné) udržet pro poezii v ustrnulé konfrontaci studené války jistou manévrovací volnost.

Když spisovatelé přecházejí hranici, musí přitom mnoho lidí oklamat – sebe nevyjímaje. Mluvit cizím jazykem znamená podstoupit hlubokou sebeproměnu, jak to odráží české přísloví „Kolik řečí umíš, tolikrát jsi člověkem“. Totéž při přechodu hranice platí pro básníky: musí cílovému publiku poskytnout jistou představu nejen o sobě samých, ale i o literární tradici, z níž vzešli. Nedílnou součástí této kulturní transakce byla v období studené války dezinterpretace hraničící s podvodem. Docházelo k zastírání stop, přesouvání básnických důrazů, úpravám v životopisech, vše kvůli tomu, aby mohlo dojít k transnacionální směně – a dokonce se zdá, že se jedná o nutné předpoklady jakékoli transnacionální směny. Éra studené války nám pomáhá pochopit, jak se musí transnacionální teorie vyrovnat s těmito zrádnými místy, nutnými pro fungování překladu, při němž se literatura jednoho jazyka setkává s jinou. Dobová bující neporozumění a klamy jsou příspěvkem k literární tradici, příspěvkem nejprve destruktivním – ale poté se transformují v hluboce tvůrčí síly, které bytostně proměnily anglofonní poezii.

___________________

1 Jan Zábrana, Stránky z deníku, Praha: Československý spisovatel 1968, str. 34.

2 Ivan Skála, „Pětiletka“, in: Podivuhodní kouzelníci: čítanka českého stalinismu v řeči vázané z let 1945–55, ed. Antonín Brousek, Purley: Rozmluvy 1987, str. 55.

3 Viz Françoise Lionnet – Shu-mei Shih, „Introduction“, in: Minor Transnationalism, ed. Françoise Lionnet a Shu-mei Shih, Durham: Duke University Press 2005, str. 5.

4 Jahan Ramazani, A Transnational Poetics, Chicago: University of Chicago Press 2009.

5 Clare Cavanagh, Lyric Poetry and Modern Politics: Russia, Poland and the West, New Haven: Yale University Press 2009, str. 6.

6 Andrew Crozier, „Thrills and Frills: Poetry as Figures of Empirical Lyricism“, in: Society and Literature 1945–1970, ed. Alan Sinfield, London: Methuen 1983, str. 207.

7 Stephen Owen, „What is World Poetry?“, New Republic, 19. listopadu 1990, str. 28.

8 Původní názvy básní a knih uvádíme jen v případech, kdy pod uvedeným názvem nevyšly česky a kdy není příslušný bibliografický údaj uveden v poznámce pod čarou. Pozn. překl.

1   PŘES ŽELEZNOU OPONU

1.1 PŘEDÁVKA NA PARKOVIŠTI

Do Československa jsem přijel roku 1991, odhodlaný vydělávat si na živobytí výukou angličtiny. Bylo mi třiadvacet a se svým zájmem o zemi, která krátce předtím prodělala politický převrat, jsem rozhodně nebyl sám: stejný nápad měly tisíce čerstvých univerzitních absolventů ze Spojených států i Velké Británie. Douglas Coupland pro mé vrstevníky přesně v této době vymyslel označení „Generace X“. Pár měsíců předtím jsem v Irsku získal titul bakaláře a za branami univerzity jsem našel zemi, na niž doléhala hospodářská i všeobecná deprese. Praha vypadala jako lákavý cíl.

Už před cestou jsem se začal učit česky a číst místní literaturu: Jaroslava Haška, Ivana Klímu, Bohumila Hrabala, Milana Kunderu, básně a eseje Miroslava Holuba. Holub v té době byl vůbec jedním z nejznámějších básníků v celé anglické jazykové oblasti. Dostalo se mu upřímné a absolutní chvály od proslulých autorů kalibru Seamuse Heaneyho či Teda Hughese (ten prohlásil, že Holub patří „mezi půltuctu nejdůležitějších básníků na světě“).1 V roce 1984 sice Nobelovu cenu obdržel Jaroslav Seifert, avšak jeho sláva nepřekročila hranice Československa. V letech 1960–1990 Holub v anglicky psané poezii představoval stejně významné hlasy jako Vasko Popa, Tadeusz Różewicz, Zbigniew Herbert, Czesław Miłosz či Josif Brodskij. Jestliže se těšil tak ohromnému světovému respektu, pak jistě hraje klíčovou roli i v kulturním životě vlastní země, podobně jako například Seamus Heaney v Irsku: stejně jako se příchozí odjinud může o Irsku mnohé dozvědět pozornou četbou sbírek Sever (North) nebo Dveře do tmy (Door into the Dark), mohl jsem si i já nepochybně zjednat přístup k srdci Československa četbou Holubových básní.

Bylo pro mne proto překvapením, že většina Pražanů o Holubovi v životě neslyšela. Na jeho jméno reagovali zaraženě a na oplátku odrecitovali řádku českých básníků, o kterých se učili ve škole. Byli sklíčení, když vyšlo najevo, že s výjimkou Seiferta (jehož básně se mi ale tehdy nepodařilo najít v angličtině) nikoho z uvedených autorů neznám. Jeden lékař sice z doslechu věděl o jakémsi doktorovi jménem Holub, který píše básničky, ale očividně se nejednalo o osobnost, na kterou by byl celý národ hrdý.

Lidé se zájmem o literaturu mi následně vyjmenovali své oblíbené americké autory: z významných romanopisců to byl Anton Myrer, Upton Sinclair, Warren Miller, William Saroyan a Robert Ruark, z básníků na prvním místě Robinson Jeffers, Allen Ginsberg a Carl Sandburg. Co takhle Henry James, Vladimir Nabokov, Don DeLillo nebo Thomas Pynchon? A z básníků Wallace Stevens, Robert Lowell, Elizabeth Bishopová, Thom Gunn a Robert Frost? Ani ťuk. Před odjezdem jsem si představoval, jak ve středoevropských kavárnách vedu až do rána vzrušené rozhovory o společných zájmech. Teď vyšlo najevo, že dohromady jediné, o čem bychom se snad mohli bavit, je Joan Baezová, Bob Dylan a Donovan – jenomže písničky Joan Baezové mě nudily a o Donovanovi jsem v životě neslyšel.

Bylo zjevné, že při přechodu z české kultury do oblasti anglického jazyka se s Holubem stalo cosi zvláštního. Překladem se přitom změnilo jen velmi málo, jak jsem zjistil, když jsem se s pomocí slovníku pustil do originálů. Bonmot, že Poeova poezie je ve francouzštině působivější než v angličtině, tu neplatil: Holubovy básně si v originále i v překladu uchovávaly shodné nuance a pointy. Díky absolutoriu klasického gymnázia byl Holub vybaven slušnou znalostí němčiny a velmi důkladnou znalostí angličtiny (byť vyslovované se zřetelným přízvukem) a dokázal rozeznat překážky, jež se při přechodu z jednoho jazyka do druhého staví do cesty přenosu obrazů a myšlenek. Tyto bariéry z vlastní poezie systematicky odstraňoval a patří díky tomu mezi vůbec nejsnáze přeložitelné básníky. Chemická reakce, kterou Holub při přenosu do angličtiny prošel, mi zůstávala záhadou, ale bylo už zřejmé, že při překladu jeho básně nic nového nezískaly.

V průběhu následujících dvaceti let, kdy jsem v Praze žil a vyučoval zde americkou a anglickou literaturu, jsem měl k úvahám o naznačených rozdílech mnoho dalších příležitostí. Postupně mi docházelo, že kultury z ostatních kultur přejímají jen to, o co stojí a co potřebují, a neberou přitom zvláštní ohledy. Wordsworth nebyl ve Francii ani v Německu nikdy považován za významného básníka, zatímco Byron změnil běh evropské kultury. Polský básník Bolesław Leśmian zemřel před osmdesáti lety a dodnes čekáme na jakékoli slušné překlady z jeho díla, ačkoli se přitom snadno vyrovná jiným polským básníkům, jimž se v anglofonním světě dostalo cti a slávy. A dokonce ani sláva anglicky píšících autorů se mnohdy nepřenese přes Atlantik nebo k tomu dojde až s odstupem desítek let. Československo v roce 1965 nepotřebovalo komplikovaný koktejl ironie a nuancí, v němž vynikala Elizabeth Bishopová; potřebovalo Ginsberga, jak stojí nahý na barikádě a vyřvává pravdu mocným do očí. Považoval jsem za svou povinnost přečíst si Jefferse; zjistil jsem, že valná část jeho díla je sice nudná, nicméně skutečně napsal asi padesát stran vynikajících básní. Z mých seminářů vyšel překladatel Wallace Stevense a překladatelka Elizabeth Bishopové, a zvláště Bishopová výrazně zapůsobila na imaginaci českých básníků. K tomu ale došlo až později.

Jedná se o obecně platné pozorování, pokud jde o literární a kulturní přenosy přes hranice národů a jazyků, a na počátku svého pražského pobytu jsem měl za to, že odchylky mezi kánony z anglofonní a české perspektivy jsou téhož druhu jako odchylky v jakékoli jiné náhodně zvolené dvojici literatur. Čím podrobněji jsem se však seznamoval s konturami české literární historie po druhé světové válce, tím zřetelněji jsem chápal, že tu do hry vstupují i jiné faktory.

Školení, jehož se mi koncem osmdesátých let dostalo při bakalářském studiu anglické literatury na dublinské Trinity College, se neslo hlavně v duchu angloamerické nové kritiky – s trochou zapovězeného koření francouzské dekonstrukce ve vyšších ročnících, které ale neotřáslo ideologií novokritického estetismu. Trvalo mi proto několik let, než jsem dokázal připustit, že i tak vybroušený estetický objekt, jako je báseň, může mít politické souvislosti. V záplavě kritiků, kteří se ve snaze odhalit v poezii politické významy dopouštěli nepřípustných zjednodušení, se mi subtilnější vazby odhalovaly jen zvolna. Pomohla mi přitom historicky zacílená kritika Wallace Stevense, jak ji zformulovali James Longenbach a Alan Filreis (v roce 1995 jsem o Stevensovi obhájil dizertaci), avšak i jejich práce zůstávaly spolehlivě uzavřené v literárním a historickém rámci jednoho národa a nevyrovnávaly se s pohybem poezie napříč jazyky. Neznal jsem žádnou teorii, o niž bych se mohl opřít.

V polovině devadesátých let jsem se s Miroslavem Holubem seznámil na několika literárních akcích, a když se český básník dozvěděl, že se také zajímám o poezii, nadhodil, že mi může věnovat nějaké knihy. Jelikož jsme bydleli ve stejné čtvrti na okraji Prahy, jen asi kilometr od sebe, požádal mě, abych dorazil na parkoviště u nejbližší stanice metra. Tam mi předal tři nebo čtyři igelitové tašky nacpané sbírkami britských a amerických básníků, mnohdy s osobním věnováním autora. Po nahlédnutí do jedné z igelitek musel můj obličej zazářit užaslým štěstím, jelikož Holub jen máchl rukou a prohlásil, že toho má doma plno a rád se toho zbaví. Mezi darovanými knihami byl i sborník s názvem A Parcel of Poems neboli „Balíček básní“, který v nákladu tří set výtisků vydalo nakladatelství Faber & Faber k pětašedesátinám Teda Hughese v roce 1995. Báseň, kterou do svazku zaslal Holub (v roce 1997 jí pak uvedl svou poslední anglicky vydanou sbírku Povyk [The Rampage]), je otištěna na prvním místě, před příspěvky Seamuse Heaneyho, Richarda Wilbura či Paula Muldoona, což naznačuje, jaký význam Holubovi přisuzoval Hughes osobně a jaké prestiži se Holub těšil v kontextu britské poezie. Skutečnost, že se knížky ochotně zbavoval na ošuntělém venkovním parkovišti, naznačuje, jak chladný odstup cítil od tradice, která ho přitom formovala od počátku tvůrčí dráhy (i když on sám by se podobné sentimentální symbolice možná vysmál). Zemřel dva roky nato, 14. července 1998.

Miroslav Holub hraje v této knize významnou roli, ale není jejím hlavním tématem, stejně jako jím není česká recepce americké literatury, přestože i ta do probíraného příběhu patří. Pro mé účely zde Holub vystupuje jako picaro, který překračuje hranice jazyků a národů, ale také bojovou frontu studené války, a vydáme-li se v jeho stopách, můžeme se toho mnoho dozvědět o světoběžnictví poezie v polovině 20. století a snad i jindy. Zajímá mne otázka, do jaké míry měla politická situace studené války vliv na poezii a literární kritiku. Když se zaměříme na proměny Holubovy autorské pověsti, jak se nejprve pod silným americkým vlivem zformovala v češtině a poté se přesunula do angličtiny, spatříme mnohé, co při analýze anglofonní literatury prováděné pouze zevnitř zůstane skryto. Jednotlivé fáze Holubovy anglofonní recepce nám umožňují nově vyhodnotit kulturní a kritický rámec, který dominoval na Západě (smíme-li využít tuto dnes již zastaralou nálepku z éry studené války), a v návaznosti na to též nově uchopit vztahy mezi kulturou a politikou. Zjištění, k nimž díky Holubově cestě dospějeme, nám umožní zaujmout nový postoj k jedné ze základních dynamických tendencí poválečné anglicky psané poezie.

Z obecnějšího hlediska Holubův příběh ilustruje potřeby a tužby anglofonní poezie a kultury v rozmezí let 1950–1990. Někteří čtenáři sice nejspíš budou mít pocit, že svou metodou kladu na některé básníky a básně nepřiměřeně silný politický důraz (vždyť co má Seamus Heaney společného se CIA?), avšak v poslední instanci chci hájit autonomii poezie a literatury, nikoli jejich redukci na pouhé epifenomeny zahraniční politiky. Báseň – stejně jako ostatní kulturní artefakty – se o svou autonomii musí zasadit, a to tak, že využije možností skýtaných tradicí: síla, kterou tu najde, jí umožní získat nadhled nad chaosem novinových titulků a zármutku, z něhož se skládá náš život. Máme-li dobře přečíst určitou kulturu, máme-li dobře přečíst určitou báseň, musíme respektovat jak tuto autonomii, tak síly, kterým odolává: síly, jichž je nakonec často svobodným vyjádřením. Přes to všechno pro mne ale fenomén Holub zůstával záhadou.

1.2 HRANICE SVĚTOVÉ LITERATURY

Teorie světové literatury a transnacionalismu se v průběhu posledních deseti či dvaceti let pokusily porozumět širokému spektru způsobů, jak spolu kultury navzájem konverzují, a měly by nám proto být schopny pomoci s analýzou výše popsaného případu Holub. Obě teorie dál rozvíjejí diskusi započatou skoro před dvěmi sty lety, kdy Johann Wolfgang von Goethe přišel s myšlenkou Weltliteratur, z níž následně vyrostla srovnávací literatura jakožto obor. Mezi kritiky, kteří tuto doménu dokázali inovativně nasvítit, patří Pascale Casanovová, David Damrosch, Christopher Prendergast, Jahan Ramazani, Emily Apterová, Wai Chee Dimocková nebo Jonathan Arac.

Kniha Pascale Casanovové Světová republika literatury z roku 1999 vyprovokovala velkou diskusi. Autorka tvrdí, že město Paříž slouží jako mezinárodní burza literárních reputací. Na úvodních stránkách se výstižně zmiňuje o „násilné povaze literární konkurence“.2 Přes obvyklé vzývání míru v teoretických zásadách kritiky literatura nepředstavuje „poklidnou doménu“, kde by se všichni svobodně shromáždili s cílem zhodnotit a pochválit dobré knihy bez ohledu na to, odkud pocházejí. Významné dílo napsané například německy soutěží o literární prestiž s významným dílem ve francouzštině. Nakonec mohou vyhrát obě uvedené literatury, ale jiné – například literatury menších evropských národů – prohrají. Podle autorčina názoru existuje několik ukazatelů literární prestiže: překládání dané literatury do ostatních jazyků, postavení metropole dané literatury jakožto místa, kde se shromažďují mezinárodně uznávaní spisovatelé a kritici, za třetí – méně věrohodně – počet autorů zachycených na bankovkách a známkách a další faktory.3 Literatury neprýští z prapůvodního národního substrátu, nýbrž vznikají v konkurenci s ostatními národy, a literární prestiž je relativní povahy jak geneticky, tak s ohledem na následný vývoj.4 Mimo Francii a Německo Casanovová odkazuje na práce Lindy Colleyové, která probírá rozmach anglické literatury vzešlý ze stýkání a potýkání s francouzskou literaturou. Obrat „stýkání a potýkání“ nepochází od Casanovové; zavádím ho do úvahy sám, jelikož vystihuje obě dimenze, které angličtina umožňuje spojit v jediném výrazu engagement, odkazujícím na vojenský konflikt (engagement jakožto útok) i na manželství (engagement jakožto zasnoubení).

Výraz „násilí“ s sebou nese sugestivní aluze, a i když Casanovová jeho metaforiku dál nerozvíjí, textem její knihy se rozléhá. Člověka napadá, zda existuje souvislost mezi naznačeným literárním násilím a vojenským násilím. Je vůbec možné, že by dominance anglické, francouzské a německé literatury v Evropě nijak nesouvisela s vojenskou a politickou dominancí příslušných národů v průběhu staletí? Casanovová se této otázce vyhýbá, což je překvapivé vzhledem k tomu, jak silně jsou zmíněné prvky propojeny v postkoloniální kritice předchozích desítiletí, v myšlenkovém proudu, který zanechal svou stopu i ve francouzském intelektuálním životě. Podle Casanovové se jedná o čirou analogii: mezi imperiálním postavením Anglie a následně Velké Británie a jejím kánonem není žádná kauzální vazba.

Casanovová podobnou souvislost odmítá, protože věří v autonomii literatury, v tento atribut, o který literatura v anglofonní kritické diskusi z valné části přišla: „Francouzský literární prostor se prosadil jakožto univerzální a byl ostatními přijat za vzor – nikoli jakožto francouzský, ale jakožto autonomní, což znamená: čistě literární.“5 Takováto ambice zasluhuje úctu a sám ji sdílím, nicméně Casanovová své stanovisko oslabuje tím, že vazbu mezi literárním a národním násilím opakovaně načrtává a poté ignoruje; čtenář proto nemůže nepostřehnout, že hlavní politické velmoci vytvořily valnou část takzvané velké literatury. Autonomie koneckonců neznamená totéž co solipsismus: literatura může být autonomní, avšak její autonomii lze možná pochopit jedině úvahou nad silami, které jsou vůči ní nepřátelské. Casanovová stručně probírá materiální podmínky, jež vedly k tomu, že se Paříž prosadila jako centrum světové literatury,6 a načrtává v tomto směru kauzální vazbu, i když ji nepopisuje dopodrobna. Podle jejího mínění se moc takovýchto literárních center neubírá v jednotném tempu s vývojem politické moci. Avšak absence synchronicity není totéž co absence kauzální souvislosti. Znamená pouze tolik, že vítězná bitva nevede k sepsání mistrovského díla hned druhý den ráno; jak naznačuje Shakespearův Jindřich V., může to trvat déle. Paříž v evropské literatuře nepochybně sehrála a dále hraje významnou roli, avšak myslet si, že to nijak nesouvisí s dlouhodobým politickým významem Francie jakožto evropské i koloniální mocnosti, vyvolává více otázek, než je pro teorii literatury užitečné.

Kniha Pascale Casanovové je provokativní též tím, jak zobrazuje mezinárodní literární prostor. Málokdo sice s Casanovovou souhlasí, pokud jde o jeho specifickou dynamiku, nicméně zdárně se jí podařilo vykročit mimo rámec srovnávací literatury, která z valné části zkoumala analogie mezi jasně vymezenými národními literaturami. Casanovová tak poskytuje fascinující pohled na to, jak literatura překračuje a opouští hranice národa:

[A]bychom dostáli univerzu tak gigantické komplexnosti, bylo třeba opustit všechny zvyklosti, spjaté s historickými, lingvistickými či kulturními specializacemi, všechna ta rozdělení na disciplíny – jež zčásti ospravedlňují naše rozdělené vidění světa –, protože jedině tato transgrese umožňuje myslet mimo vnucené rámce a pojímat literární prostor jako globální realitu.7

Z následných reakcí na její knihu je patrné, že podrobit analýze dynamiku této „globální reality“ zůstává nadále vyloučeno. Tváří v tvář ohromnému panoramatu jednotlivých národností, binárním protikladům mezi nimi, rozsáhlejším útvarům, jako je „evropská literatura“, transnacionálním literárním tradicím v početnějších jazycích, trasám, po nichž putují různé žánry (například román nebo sonet), a metamorfózám všech těchto vztahů v jejich absolutní podstatě z jednoho století do druhého (a někdy i v rámci jediného století) padá na literární teoretiky strach, a než aby museli přímo čelit takové komplexitě, sáhnou po termínu „světová literatura“ a namlouvají si, že jeho ekonomii lze výstižně popsat.

Otázku, jak můžeme smysluplně hovořit o literatuře po odstranění národního rámce, si klade také David Damrosch v knize Co je světová literatura? z roku 2003. Pracuje přitom hlavně s binárními vztahy (kdy dílo pocházející z jedné kultury ovlivní dílo z jiné kultury) a hned v úvodu popisuje způsob, jak se takové světy rozmnožují:

V proměnlivosti Goethova hodnocení cizího nacházíme jeden podstatný rys systému světové literatury: při bližším ohledání se vždy rozloží do spektra světů. Tyto rozmanité světy se liší co do oblasti, publika a kulturní prestiže. Navíc se dopad, který na nás určitý svět má, může měnit i s postupem času a od samého počátku může být silně ovlivněn tím, v jakém věku se s ním setkáme poprvé.8

Podle tohoto názoru světová literatura nepředstavuje mdlý homogenní panteon, nýbrž se nachází v permanentním pohybu a je různorodá: „nikoli soubor děl, ale síť“;9 „modalita oběhu a čtení, modalita, jež se může vztáhnout na jednotlivá díla i na celé masy materiálu a jež je dostupná při čtení etablovaných klasiků i čerstvých objevů“.10 Máli se pro literární kritiku stát světová literatura užitečnou a trvalou kategorií, budeme potřebovat analýzu tohoto pohybu a této rozmanitosti a Damrosch poskytuje řadu příkladů, kdy určitá díla vstoupí do mezinárodního rozhovoru, zasáhnou do literatur v jiných jazycích a sama se v průběhu toho promění. Uznává ale, že jeho verze světové literatury představuje pouze pohled ze Spojených států: „samotná světová literatura se totiž v různých kulturách ustavuje velmi odlišně.“11 Zde podle všeho „světovou literaturou“ míní soubor děl, nikoli síť. Francouzi například považují Richarda Forda za romanopisce stejného kalibru jako William Faulkner, zatímco pro Čechy je to jen jeden z mnoha. To jsou přirozené rozdíly. Namísto přesně vymezeného tematického pole Damrosch nabízí skromný soubor axiomů, vodítek, jež jsou v poslední instanci omezená na americkou akademickou představu o světové literatuře.12 Damroschovo stanovisko lze nakonec shrnout následovně: jakmile jednou dílo vyjde ze své národní tradice, stává se světovou literaturou, a tak se podle něj definuje světová literatura; avšak této definici natolik schází jakákoli deskriptivní nebo analytická průraznost, že nám skoro k ničemu není. Stejně tak lze jednoduše říct, že dané dílo bylo přeloženo.

Pokud se nelze shodnout na předmětu zkoumání, vyvolává to další obtíže. Kdyby měl Damrosch otestovat svou hypotézu o světové literatuře jakožto síti, musel by prozkoumat nikoli její výstižnost pro popis transferu z cizích a do cizích literatur, jak jej vidí z vlastní perspektivy (anglofonního amerického akademika), nýbrž induktivně ji prověřit z několika dalších hledisek, kulturně pokud možno co nejvzdálenějších. Tím se po kritikovi de facto žádá, aby prožil několik životů, což je samozřejmě neproveditelné. I když tedy Damroschova myšlenka sítě působí jako obecně aplikovatelná, jako svého druhu algebraické vyjádření, které lze uplatnit na libovolnou literární kulturu, zůstává tato myšlenka neprověřená a v poslední instanci ji nijak důkladně ani prověřit nelze. Jak v roce 2004 poznamenal Christopher Prendergast, „přesná podoba a obsah [světové literatury] zatím vůbec nejsou jasné“.13 Od jeho výroku uplynulo deset let, ale situace se nezměnila.

Setrváváme tak u kritické praxe, která se zajímá o díla, jež se vymykají národnímu rámci, ale přitom pro tuto praxi nemáme žádné teoretické opodstatnění. Jak ve své podrobné kritice Casanovové opět podotýká Prendergast, jakmile bychom zkusili vykročit z angloamerické a evropské perspektivy, nepanuje zvláštní shoda ani o tom, co je vlastně literatura. Omezovat ji na tradované kategorie divadelních her, románů a básní nestačí, neboť se tak opomíjejí orální kultury a jejich role při utváření národů.14

Čím víc se diskuse rozrůstala, tím byl pojem světová literatura nepoužitelnější. Tento postupný pokles zisku nás logicky přivádí k závěru, který Emily Apterová vyjádřila příhodným titulem Proti světové literatuře: o politice nepřeložitelnosti (2013). Apterová zkoumá roli nepřeložitelnosti ve vytyčování různých a přitom se navzájem překrývajících oblastí filozofie, světové literatury, srovnávací literatury, postkolonialismu a transnacionálních studií. I samotná myšlenka světa (world, Welt, monde), jak žije a dýše v jednotlivých jazycích, s sebou nese různé konotace a dokonce i denotace, čímž narušuje společnou půdu bádání, jež by chtělo překonat národní hranice kultury.

… jen velmi málo příspěvků se zamýšlí nad tím, co je vlastně svět. Položením většího důrazu na to, jak se monde definuje ve filozofii, by se zajistil teoretický obsah pro paradigma littérature-monde a jemněji by se odstínila diskuse, jež se vede kolem světových literatur v různých jazycích.15

Světová literatura se tu nechápe jako společný prostor, k němuž mají přístup národy ze všech stran, ale jako něco, co specificky náleží každému národu jednotlivě. Některé národy skutečně sdílejí určité oblasti tohoto prostoru, avšak k tomu – tvrdí Apterová – dochází díky privilegovanosti studia na elitních západních univerzitách: „Světová literatura je kosmopolitní projekt, který lépe vyhovuje privilegovaným emigrantům než imigrantským menšinovým kulturám druhé generace. Světová beletrie využívá métissage jako další západní zástěrku, jež umožňuje přehlížet kulturní a historickou partikularitu.“16 Jinak řečeno, příběhy obsazené rasovými míšenci se sice zdánlivě vyrovnávají s nadnárodní tematikou, ale ve skutečnosti tu nedochází k žádné skutečné konfrontaci s pramennými kulturami a jazyky. V kapitole „Eurochronologie a periodicita“ Apterová též vnímavě odkrývá, jak periodizace literárních dějin nastoluje víc problémů, než kolik jich řeší, jakmile postoupíme do mezinárodní či transnacionální zóny: modernismus – nálepka využívaná k označení širokého spektra kulturních fenoménů v Evropě a Americe v období dvacátých a třicátých let 20. století – tak v Číně existuje dodnes a užívá se k označení fenoménů soudobé společnosti.

Získáváme tak přesvědčivý obecný popis vztahů mezi literaturami v různých jazycích: asynchronicita a specifická etymologie ústředních pojmů teoretické diskuse brání nástupu celosvětové literární monokultury, s níž by (jak se Apterová pohrdlivě vyjadřuje) mohla pracovat „planetární pedagogika“, tedy „chatrné humanitní programy, které nijak neprohlubují lokální poznání, spíše na ně rezignují“.17 O světové literatuře coby zdroji učebních plánů zaměřených na „velká literární díla“ Apterová sarkasticky prohlašuje:

Místní či domorodá literatura – odtržena od místního ukotvení, vhozena do tlamy globálního kulturního průmyslu či přehledového kurzu a podrobena pedagogickému přenosu prováděnému instruktory, jejichž kulturní gramotnost je nízká a jejichž znalost původního jazyka přeloženého díla je nulová – se při exportu a obchodování s dílem-artefaktem zcela zbavuje svých definičních kvalit.18

Způsob, jak se vyučuje literatura třetího světa, označila Gayatri Spivaková za „shůry posvěcenou ignoranci“ a „překlad coby znásilnění“.19 Pedagogové, jimž jsou podobné kurzy svěřovány, obvykle zírají k nebi, ale přitom dláždí cestu do pekel.

Tyto pochmurné vyhlídky by nám ale neměly bránit v dílčím využití argumentů, jež v diskusi zazněly. Možná se musíme zastavit u národních a dalších rivalit a nepostupovat k žádné optimistické kategorii světové literatury. To nutně neznamená návrat ke staršímu rámci srovnávací literatury. Za hranicí nacionálna tušíme širší prostor, od něhož Casanovová extrapolací dospívá ke světu, snad onomu světu, kterým procházel Holub, když jsem se s ním koncem osmdesátých let seznámil. Damrosch prohlašuje, že se chce zajímat o zisky a ztráty, jež přináší překlad,20 což zní uvážlivě a proveditelně, avšak název jeho knihy – Co je světová literatura? – naznačuje obecnější cíl. Když Damrosch tvrdí, že „díla se stávají světovou literaturou díky svému přijetí do prostoru určité cizí kultury“,21 vzpomeneme si na českou proslulost Antona Myrera. Opravdu chceme jeho román označit za světovou literaturu?

Casanovovou a Damrosche ovšem můžeme opustit už dřív. Casanovová uznává význam, který pro utváření literatury měly národní dvojice, avšak při literárním studiu, jež se vymyká kategorii národa, máme k dispozici i další vzorce uvažování. Casanovové osobně a diskusi, kterou započala, jsme zavázáni, že naznačila nadnárodní či transnacionální prostor literatury, který zůstává přístupný pro analýzu, i když možná nebudeme nikdy schopni říct, a to ani v základním náčrtu, jak vlastně tento prostor funguje.

Nepolitické „násilí“, o němž hovoří Casanovová, přešlo ve vysoce politizované kulturní „znásilnění“, jež pobuřuje Spivakovou, a ve „směnný provoz“, o němž hovoří Apterová a který silně připomíná obchod s lidmi. Ve skutečnosti se ale nejedná o zcela negativní fenomény a podobný způsob uvažování nám často brání pochopit kulturní produktivitu násilí a zavedeného směňování. Písně, obrazy, příběhy a básně se na své cestě přes národní a jazykové hranice nestarají o zaniklé komunity, které ve svých stopách někdy zanechají. Kultura mnohdy šťastně vzkvétá právě v důsledku násilností a pohybu. Na druhou stranu může impérium „odpovědět“ metropoli a překonat krásou výtvory imperiálního centra. V obou případech však tím hlavním je cesta, kterou kulturní artefakt vykoná.

Je to cesta, která mnohdy vede přes nevalně osvětlené mýtní brány a na níž se potajmu vybírají různá mýta. Takovéto tmavé průchody, jež literární dílo překonává po cestě z jazyka do jazyka, zachycuje ve své studii metafor překladu Matthew Reynolds:

Podobně jako figura přátelství, … i metamorfóza a metempsychóza vypadají v roli metafor pro překlad slibně, nicméně ani jedna se neujala. Nedosahují onoho vnitřního sepětí s překladatelskou praxí, postrádají onu definiční sílu, kterou jsme mohli vysledovat v metaforách „zpřístupnění“, „touhy“, „vášně“, „zaostření“ a „oživení mrtvého“. „Přátelství“ selhává pro přílišnou solidnost a v poslední instanci i proto, že se jedná o nevhodně příjemnou představu: nedokáže zachytit onu podivnost, invazivitu a riziko, které jsou skutečně zkoumavému literárnímu překladu vlastní.22

Apterová předpokládá existenci vnitřně bohatého literárního transnacionalismu a staví jej do kontrastu vůči „poměrně nehybné literární monokultuře, která putuje po světě, pohlcuje rozdíly“23 a neúprosně vede k tísnivému panoramatu studijního kurzu světové literatury, jak jsme jej načrtli výše. U podobného paradigmatu ale ztrácíme ze zřetele pronikavost Reynoldsova postřehu o povaze překladatelské práce, která bere knihu či báseň z jednoho jazyka a vtahuje ji do jiného: je to práce zvláštní, invazivní a riskantní.

Stejně jako s překlady tomu je s obecnějším přenosem kultury z jednoho jazyka či národa do druhého – v celé škále od detailů v překladech až po kritickou recepci a politické vnímání díla, jež dospělo do nového jazyka. Apterová na to poukazuje, když píše, že by bylo prospěšné zreformovat filozofii tak, aby se opřela o myšlenku překladu. Filozofie, tvrdí Apterová, netkví v objasňování jakýchsi nadjazykových idejí, nýbrž se rodí v pohybu z jazyka do jazyka. Apterová je jakožto přispěvatelka do Evropského slovníku filozofií (s podtitulem Slovník nepřeložitelných pojmů), který navíc pomohla přeložit do angličtiny,24 vnímavá k procesům, při nichž jazyková pokřivení poznamenala doménu čistých idejí: Slovník „je sice v první řadě oddán translačnímu přístupu k filozofování jakožto aktivitě, avšak současně je otevřen utváření krajin vykreslených překladovou dezinterpretací, neologismy a sémantickou disonancí.“25 Není jasné, zda projekt Slovníku podle Apterové k tažení těchto kontur přispívá, nebo je naopak koriguje. Pravděpodobnější je první možnost, neboť druhá by v sobě nesla ozvuky osvícenství. Místo toho Apterová vyzývá k „translačnímu transnacionalismu“, jenž by vzal v potaz široké spektrum faktorů včetně jazykové diaspory, ekologie ohrožených jazyků, vnitrojazykové diglosie, mnohojazyčnosti ve státech zastávajících ideologii jediného jazyka a též „překlad a válku, onu zvláštní snadnost, s níž se překladatelé, propojovatelé a kulturní interpreti stávají terčem“.26 Uvedené tři skupiny jsou často podezřívány ze špionáže, z provozování temných umění nebezpečně připomínajících ono umění překladu, jak je výše popsal Reynolds. K sérii překladových dezinterpretací, neologismů a sémantické disonance, jak se objevuje u Apterové, můžeme připojit klam, překroucení a zradu. Překlad, který nezahrnuje tyto momenty, bude skoro jistě nepodařený. Současná kritika často usiluje o mravní stanovisko a nedokáže nebo není ochotna připustit, že i tyto termíny jsou pro kulturní pohyb klíčové.

1.3 TRANSNACIONÁLNÍ ROVINA

Transnacionalismus slibuje skromnější modus operandi. Z jeho pohledu studium literatury představuje pouze drobnou složku obsáhlejšího pole, jež zkoumá tak rozmanité fenomény, jako jsou migrační toky, zločinecké syndikáty, Organizace spojených národů, epidemické choroby a obchodní praktiky. Řada stoupenců transnacionalismu sdílí s Casanovovou touhu „myslet mimo vnucené rámce“, i když se zříkají její snahy „pojímat literární prostor jako globální realitu“. Françoise Lionnetová a Shu-mei Shihová v této světové realitě diagnostikují nevyhnutelně „homogenní a dominantní soubor kritérií“, oproti nimž „transnacionálno vyznačuje prostory a praktiky, na něž působí přeshraniční hybné síly, ať už jsou dominantní nebo marginální“.27 S tím souhlasí Sanjeev Khagram a Peggy Levittová, když tvrdí, že „,světovostní‘ bádání obvykle klade všechny přeshraniční fenomény naroveň s planetární integrací a nastolováním celosvětové izomorfie“.28 Je možné a dokonce nutné pozastavit se v úvaze před rovinou těchto integrací a izomorfií.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poezie ve dvojím ohni.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.